Каролине Танек
Ти си дъщеря на принц
Но красивата Теса може да провали шанса си

Превод от немски: Горан Райновски, 2013

chitanka.info

Принц Рудолф фон Розенек горчиво съжаляваше, че преди 22 години не беше послушал сърцето си. Той беше обърнал гръб на красивата пастирка Мариане, в която беше влюбен, и се беше оженил за жена с благороднически произход. Тогава мислеше, че спестява на Мариане ужаса да живее сред хора, които биха я направили нещастна.

Принц Рудолф остана вдовец. Наскоро му бяха открили тежка сърдечна болест. Той искаше да види Мариане отново и когато това се случи, разбра, че тя има дъщеря. Теса беше на двайсет и две години и явно той беше баща й.

Окрилен от тази новина, принцът покани единственото си дете да живее при него в замъка. Той обаче не предполагаше как се намесва в живота на дъщеря си.

Пронизващата болка разкъсваше като нож гърдите му. Принц Рудолф искаше да стане и да извика, но не можа. Сякаш невидима сила го притискаше към леглото му. Той се опита поне да каже нещо, но гласът му се подчиняваше също толкова малко, колкото и тялото му.

Лош сън ли беше всичко това? Никога през живота си досега не се беше чувствал толкова безпомощен. Съзнанието му се рееше безцелно и той не успяваше да събере мислите си. Какво му се случваше? Да не бяха го упоили?

Последното, което си спомняше, беше, че беше излязъл да поязди верния си жребец Зилберщурм. Когато стигнаха до плажа, конят изведнъж се стресна и спря. Звукът беше като от пушка — може би в близката гора ловци стреляха по дивеч. Зилберщурм се изправи на задните си крака, оглеждайки се и цвилейки уплашено. Принцът се опита да се задържи на седлото, но не успя и… после дойде болката.

Той опита да отвори очи, но виждаше като през мъгла и се отказа. До него се чуваха гласове… бяха на трима души — двама мъже и една жена. И тримата бяха всичко друго, но не и състрадателни в това, което казваха.

— Изглежда много зле.

— Сърцето. Нищо не може да се направи. Докторът каза, че му остават най-много две години.

— Толкова много? Боже, как ще обясня това на кредиторите си? Разчитам на наследството. То е единственото, което може да ме спаси.

— Норман, не говори така! Ами ако чичо ти те чува?

— Чува ме друг път. Погледни го само — лекарите така са го упоили, че и болницата да се срути, нищо няма да усети.

Принц Рудолф изстена без глас. До леглото му беше племенникът му със свои приятели. Явно беше в болница. Това обясняваше монотонното бипкане на някакви уреди и машини, което го изнервяше до болка. Кога беше дошъл тук? Не помнеше. Единственото, което си спомни, беше болката — пронизващата, смразяваща вените му болка. В момента се чувстваше така, сякаш беше стогодишен грохнал старец, а всъщност беше само на около петдесет — мъж в разцвета на силите си, както казваха всички.

Принцът чу, че посетителите му излязоха от стаята. От перваза на прозореца се чуваше шумът на удрящите се в него капки дъжд. Явно времето пак се беше развалило. Есента тази година беше ужасна — студена и дъждовна.

Мислите му постепенно го отведоха някъде, където беше ходил много отдавна, и той отново заспа.

Когато Рудолф фон Розенек се събуди отново, до леглото му стоеше медицинска сестра. Той направи усилие да отвори очи и я погледна — беше на около 40 години, едра и силна. Напомни му за гувернантките от детството му. Русата й коса беше оформена в кок. Тя провери системата до леглото му и доволно кимна, удовлетворена от видяното.

— Къде… — той трябваше да положи още усилия, за да успее да довърши това, което искаше да каже — … къде съм?

— В частната клиника на професор Хофер — уведоми го сестрата.

Той погледна табелката с името на ревера й — „сестра Ирмгард“. Принцът се огледа. Беше сам в стаята. Стените бяха снежнобели също както рафтовете и нощното шкафче. На стената срещу леглото му имаше телевизор, който обаче беше изключен. Принц Рудолф и бездруго не обичаше да гледа телевизия, предпочиташе да прекарва свободното си време, четейки хубав роман. Библиотеката в замъка му беше пълна с всякакви книги.

— Племенникът ви беше тук преди малко, но си тръгна точно преди да се събудите — каза сестрата.

В гласа й усети неизказано неодобрение спрямо племенника, но не я обвини за това. Това момче имаше невероятното умение да дразни и ядосва всички около себе си.

— Защо съм тук? Счупил ли съм си нещо?

— Не, но при падането от коня сте получили инфаркт на миокарда. Професорът е в операция, но веднага след като приключи, ще дойде и ще ви обясни всичко.

— Инфаркт значи — тихо каза принцът. — Имам късмет, че въобще съм жив.

— Може да се каже, да.

— Кога ще мога да се върна у дома?

— Трябва да останете тук още няколко дни. С това болно сърце не можем да ви пуснем. Нужно е да ви се направи операция, след която трябва да промените коренно начина си на живот. Напрежението и стресът са отрова за вас.

Принц Рудолф кимна. Добре разбираше какво искаше да му каже медицинската сестра. Ако не изпълняваше препоръките на лекарите стриктно, нямаше да доживее до следващата Коледа. Трябваше му време, за да свикне с тази мисъл. Имаше проблеми със сърцето от много време, но нямаше представа, че ситуацията е толкова лоша.

Какво беше постигнал в живота си? Какво значение имаха парите и успеха на козметичния концерн, който беше създал, след като животът му се крепеше на косъм?

Никой нямаше да пророни и една сълза за него, когато си отидеше от този свят.

Мисълта за това го пронизваше по-силно от болката в сърцето.

Той беше самотен. Бракът на принц Рудолф не се оказа успешен. С жена му нямаха деца и това беше една от причините да се отчуждят един от друг още в първите години на съвместния си живот. Стана така, че те реално живееха разделени, макар и под един покрив. Жена му прекарваше по-голямата част от времето си в пътувания по света, а той работеше. Постоянно работеше. Преди няколко години жена му се разболя и скоро след това почина. На Рудолф не му беше останало нищо. В живота му нямаше любов. Любов… той беше обичал веднъж в живота си преди много, много години.

Изведнъж лицето му сякаш се озари.

„Мариане“, помисли си той и съзнанието му го отведе в отдавна отминалите времена на младостта му. Тя беше първата му любов. Единствената. Рудолф обаче се подчини на волята на семейството си, което не му позволи да се ожени за момиче без благороднически произход. Баща му никога нямаше да разреши това. Никога. Щеше да го лиши от наследство, ако беше проявил подобно своеволие. И да се бяха оженили, семейството му никога нямаше да признае Мариане за негова съпруга и майка на наследниците на рода му. Рудолф не искаше да й причини разочарованието да бъде унижена от родителите му. Той я изостави и се ожени за момиче от благородническо семейство.

Принц Рудолф безброй пъти си беше задавал въпроса дали не беше платил твърде висока цена за титлата си. Заради нея и парите на семейството принцът беше продал щастието си. Висока цена. Прекалено висока.

През всичките тези години той не беше спирал да мисли за Мариане. Какво ли се беше случило с нея? Каква ли беше станала тя? Как би реагирала, ако се срещнат? Спомня ли си изобщо за него?

Принц Рудолф се замисли за замъка си, където го очакваха само пусти стаи. Изведнъж го осени идея.

По всичко изглеждаше, че му остават няколко години живот и той не искаше да ги прекара сам за нищо на света. Трябваше да намери нещо, за което да си струва да доживее живота си… или някой…

Принцът реши да потърси Мариане и да разбере дали тя все още имаше чувства към него.

Изпълнен с надежди, той се протегна и взе телефона от нощното шкафче. Имаше човек, който можеше да открие къде беше Мариане.

— Ох, какво временце се е отворило само — задъхана каза Теса Валднер, затвори входната врата, остави кошницата, която носеше до себе си и изтръска водата от тъмните си къдрици.

Ноември беше донесъл студ и дъжд незапомнени от години. От няколко дни валеше като из ведро и много улици вече бяха наводнени. Ако продължаваше така, много скоро къщата им щеше да е напълно откъсната от света. Градинарите искаха да си отидат.

Двайсет и две годишната млада дама събу гумените си ботуши и окачи дъждобрана си на закачалката до вратата. След като се изсуши, доколкото можа, тя отиде в кухнята и сложи чайника на печката, за да си направи чай от лайка.

Майка й седеше на масата, хванала плетката си, броейки наум бримките. Вятърът и дъждът се блъскаха в прозорците. Теса погледна навън и повдигна вежди — лехите с цветя вече не се виждаха изпод водата.

„Колко хубаво би било сега да е пролет“ — помисли си тя.

Дните обаче ставаха все по-мрачни и по-къси, а първият сняг се очакваше съвсем скоро. Тръпки побиха Теса само при мисълта за снега. Тя се надяваше да не е толкова обилен, колкото миналата година.

— Трябва да си вземеш топъл душ и да си облечеш сухи дрехи — каза майка й, без да изпуска от поглед плетката си.

— Веднага. Първо обаче трябва да се погрижа за малкия господинчо тук — каза тя, отиде в коридора, взе кошницата и я сложи на масата. От нея се подаде една малка глава, която измяука.

Майка й остави плетката в скута си и не особено въодушевена от видяното я попита:

— Какво е това?

— Котенце. Намерих го по пътя за вкъщи. Виж, лапичката му е наранена.

— Да — погледна майка й. — Явно е стъпил на стъкло.

— Трябва да промия и превържа раната, преди да се е инфектирала — каза Теса, извади аптечката от кухненския шкаф и се погрижи за котето.

То очевидно изпитваше болка, но стоеше мирно. След като го превърза, то се сгуши до печката и замърка.

Помещението беше малко. В него имаше място само за печка, кухненски шкафове и маса. То обаче беше напълно достатъчно за Теса и майка й. Двете живееха в къща в провинцията, отдалечена на около час с кола от брега на морето. Тя беше заобиколена от безбрежни ливади, на които през лятото пасяха големи стада овце.

Къщата беше обрасла с диви лози. Над всеки прозорец имаше синьо-бяла чайка от дърво и съседите наричаха дома им „Къщата с чайките“.

До къщата имаше обор, в който прибираха овцете през студените месеци на годината. Обикновено майката на Теса се грижеше за животните и правеше сирене от млякото им. От известно време насам обаче болките в гърба й станаха много силни и Теса трябваше да я отмени в работата. Младата жена беше художник и понякога продаваше картините си с пейзажи на хора, дошли на почивка.

Теса направи чай и подаде едната чаша на майка си, а другата взе в ръце и блажено затвори очи.

„Кап, кап, кап“ — чуваше се отнякъде. Звукът я подразни и тя се огледа, за да види откъде идва.

— О, не — каза Теса. — Кранчето на чешмата пак капе.

— Да, цял ден е така — отвърна майка й.

— Ще го разглобя и ще го поправя.

— Да повикаме водопроводчика?

— Не. Сама ще се справя.

— Но ти имаш толкова много работа при животните, а аз не мога да ти помогна — отвърна майка й, сложи ръка на кръста си и леко изстена, опитвайки се да стане.

— Няма проблем, мамо, ще се справя — усмихна се Теса.

Майка й тъкмо се канеше да каже нещо, когато на вратата се позвъни.

— Кой ли идва толкова късно — каза Теса и отиде да отвори. За нейно най-голямо учудване пред вратата стоеше куриер със синя униформа. Тя го погледна въпросително.

— Мариане Валднер?

— Това е майка ми.

— Това писмо е за нея — каза куриерът и й подаде бял плик. — Бихте ли подписали тук?

— Разбира се — каза Теса и сложи подписа си на електронния уред, който той й подаде.

Тя веднага отиде в кухнята и подаде писмото на майка си.

— Това е за теб, мамо.

— Кой пък ми изпраща писмо по куриер? — Мариане погледна подателя и когато прочете името му, сърцето и спря за миг.

— Кой го изпраща? — любопитно погледна Теса и забеляза, че подателят беше сложил печат с герб. В средата му имаше орел, разперил крила над лозята под него.

— Баща ти — тихо отвърна майка й.

— Не може да бъде. Нали е мъртъв?

— Ами… не е. Жив е.

Теса погледна майка си смаяно. Мариане й беше казала, че баща й е починал още преди да се роди. А сега се оказа, че е жив…

— Нищо не разбирам — каза Теса.

— Страхувах се, че този ден ще дойде — каза майка й. — Как да ти кажа, Теса, сложно е… с баща ти се разделихме много преди да се родиш.

— Но защо?

— С него бяхме от различни светове. Той беше богат аристократ с много възможности. Родителите му искаха да се ожени за богата наследница на знатен род, а не за бедна селянка като мен. Той не устоя на натиска им и се наложи да се разделим. Ако бяхме останали заедно, родителите му щяха да го лишат от наследство.

— Парите са били по-важни за него от теб, така ли?

Младата жена често се беше опитвала да си представи баща си. В съзнанието й той беше добър и достоен човек, а сега се оказа, че е изоставил майка й заради пари. Тя беше шокирана от тази новина.

Майка й я погледна загрижено.

— Не исках да мислиш за него, заради това ти казах, че е починал. Съжалявам, дете мое, мислех, че го правя за твое добро…

— А баща ми… той… знае ли за мен?

— Не. Когато се разделихме, не му казах, че съм бременна — отвърна Мариане, прехвърляйки плетката в ръцете си. — Ако той искаше да се върне при мен, щеше да го направи и без да знае за теб. Не исках да се ожени за мен само защото съм забременяла. Нищо хубаво не излиза от брак по сметка или по принуда.

— Не сте ли се чували или виждали след това?

— Не. Мислех, че отдавна ме е забравил.

— А какво иска от теб сега?

— Не знам. Нямам представа как ме е открил, но не желая да го виждам.

— Трябва поне да разбереш какво ти пише.

— Не искам да сипвам сол в старите рани. Прекалено хубаво беше всичко между нас тогава, не искам да го развалям.

— Но… — Теса се поколеба — аз бих искала да се запозная с него.

Майка й решително поклати глава.

— И дума да не става. И двете трябва да стоим далеч от него. Не искам ти да страдаш заради моите грешки.

Младата художничка замълча и се замисли. Откакто помнеше майка си, тя винаги беше сама. През годините беше имала много обожатели, но се държеше с тях така, все едно не съществуват. Теса си мислеше, че тя просто не може да забрави баща й. Защо сега не искаше да го вижда? Самата Теса изгаряше от любопитство да се запознае с него.

— Баща ти в никакъв случай няма да прекрачи прага на тази къща! — каза решително Мариане и сложи плетката в чантата си. — В никакъв случай!

Принц Рудолф беше всичко друго, но не и търпелив човек. Той никога не отлагаше нещо за по-късно. Беше свикнал да се справя с всичко бързо и резултатно. След като написа писмото и го прати по куриер, той с нетърпение зачака отговора на Мариане.

Мина ден, след него втори. След като и на третия ден не пристигна отговор, принцът реши да вземе нещата в свои ръце. Секретарят му беше открил адреса на Мариане, но принцът не искаше да се появи на вратата й просто така след толкова години и реши да й пише, че трябва непременно да я види.

Мълчанието й беше достатъчно красноречиво, но принц Рудолф отказа да го приеме за отговор, особено след като беше разбрал, че тя живее с дъщеря си. Теса беше на двайсет и две години — със сигурност беше негово дете.

Той имаше дъщеря! Дъщеря, за която до преди няколко дни изобщо не беше подозирал. Как е могла Мариане да не му каже нещо толкова важно? Защо е премълчала? Той беше готов да направи всичко за детето си. Всичко! Принцът беше загубил толкова много в живота си, а ето че сега и за него изгря светъл лъч. Светлият лъч на надеждата, че не е живял напразно и ще остави нещо след себе си.

Той каза на шофьора си адреса на Мариане и седна в лимузината си.

И този ден валеше като из ведро. И бездруго тъмният и мрачен ден вече отиваше към края си — свечеряваше се.

Лимузината паркира пред градината на Теса и Мариане. Принцът слезе, отиде до входната врата и позвъни. Не след дълго вратата отвори една красива млада дама.

Виждайки я, той загуби дар слово. Сърцето му заби учестено. Пред него стоеше Мариане — такава, каквато я помнеше отпреди повече от двайсет и две години! Не, това беше невъзможно, не можеше да е истина.

„Теса — помисли си той. — Боже господи, колко прилича на майка си!“

— Да, моля? — въпросително го погледна младата жена.

— Аз… — само това успя да каже той.

Зад Теса се появи друга жена, по-възрастна от нея. Мариане! Дъхът му спря. Той знаеше, че ще я срещне, но виждайки я отново, просто не знаеше какво да каже. Тя почти не се беше променила от последната им среща. О, Мариане! По гарвановочерната й гъста коса бяха започнали да се появяват сиви нишки, но тя си беше същата красива и елегантна жена с искрящи кафяви очи, която помнеше от младостта си. Мариане!

— Ти? — сподавено каза Мариане. — Какво търсиш тук?

— Искам да говоря с теб. Мога ли да вляза?

— Не! — отвърна Мариане.

Теса гледаше учудено ту майка си, ту непознатия човек. Тя го изгледа от глава до пети и я осени прозрение. Разбра кой е.

— Моля те, Мариане, наистина трябва да говоря с теб. Моля те.

Тя го погледна укорително.

— Какво искаш от мен, Рудолф? Защо сипваш сол в старите рани?

— Не прочете ли писмото ми?

— Не. Изгорих го.

Рудолф фон Розенек мълчаливо прокара ръка през косата си. Той беше прекарал часове в писане на писмото, подбирайки внимателно всяка дума, а тя дори не го беше прочела.

— Човекът ще подгизне в този дъжд, мамо. Нека го пуснем да влезе. Може поне да чуем какво има да каже, не мислиш ли? — защити баща си Теса.

Мариане повдигна вежди и въздъхна.

— Добре. Да влезе.

Принцът влезе. Той имаше чувството, че току-що беше извоювал малка победа. Теса погледна навън през отворената врата. Забеляза лимузината с шофьора, паркирана пред градината им.

— Това вашата кола ли е? — попита тя.

— Да.

— Имате шофьор? Какъв сте вие, господине, да не сте президент?

— Не точно — отвърна принцът и погледна към Мариане. — Тя не знае ли?

— Не, не знае и не трябва да узнава! Това само би усложнило живота й ненужно.

Теса въпросително повдигна вежди.

— Какво не трябва да знам?

Принц Рудолф пое дълбоко въздух.

— Аз съм принц Фон Розенек.

— Принц… — тя го погледна невярващо, но след това се усмихна. — Чудесно. Значи аз съм принцеса Фон Розенек.

— Така е — отвърна принц Рудолф.

Теса го погледна смаяно. Той не се шегуваше.

— Това не е важно — намеси се Мариане. — Какво значение има някаква си титла или име? Вятър и мъгла.

— Не си права — отговори й принцът. — Аз гледам много по-сериозно на отговорността към предците си.

— Така е, няма спор. Тази твоя отговорност се оказа много по-важна за теб от всичко останало — остро отвърна Мариане и без да каже и дума повече се обърна и тръгна по коридора към дневната.

Принц Рудолф я последва. Трябваше да се наведе, за да мине под ниската рамка на вратата на стаята, но я видя в последния момент и едва не се удари в нея. В главата си принцът чуваше само гласа на Мариане и обвиненията й към него.

Дъщеря му го гледаше така, сякаш беше дошъл от друга планета. За нея той беше чужд човек и това му причиняваше истинска болка.

Той все още не можеше да повярва, че има дъщеря и тя стои пред него тук и сега. Каква красива млада дама беше тя — истинско копие на майка си. Прекрасна, просто прекрасна и омагьосваща с дълбоките си кафяви очи.

— Имаш ли семейство? — попита го тя.

Рудолф се усмихна с облекчение — първата стъпка беше направена. Нямаше да е лесно да се реваншира за двайсет и две изгубени години, но все трябваше да започне отнякъде.

— Да, имам племенник. Той е малко по-голям от теб и живее в замъка ми. Родителите му починаха преди години в самолетна катастрофа. Освен него имам само далечни роднини.

— Уау — смаяно каза Теса. — Ние имаме семейство. Истинско семейство. А ти… ти си баща ми.

От големите й кафяви очи струеше радост и вълнение. Тя явно се отнасяше добронамерено и с разбиране към него, което той смяташе, че не заслужава. Нищо не извиняваше отсъствието му през всичките тези години това, че не беше потърсил майка й нито веднъж. Ако знаеше… ех, ако знаеше…

— Да. Семейство. Ние имаме семейство — отвърна той.

— Това е прекрасно! Досега бяхме само двете с мама.

— И това ни беше напълно достатъчно — каза Мариане и му хвърли гневен поглед.

Принц Рудолф я погледна. Искаше му се да я прегърне и притисне до себе си и да се въздържи му костваше неимоверни усилия. Мариане, ах Мариане… не беше се променила през всичките тези години — все същата огнена и темпераментна жена, която Рудолф помнеше от младостта си. Принцът се зарече да направи всичко по силите си, за да си я върне отново. Страстта му към нея беше останала също толкова силна, колкото в последния ден, когато я видя и й каза, че трябва да се разделят. Сърцето му тогава биеше само за нея и когато я видя отново днес, разбра, че това не се беше променило.

Погледът му бързо обходи малката дневна и се спря върху един зимен пейзаж с акварел над дивана.

— Тази картина е прекрасна. Кой е авторът й? — попита принцът.

— Аз — отвърна Теса.

— Наследила си таланта на баба си. В замъка има безброй нейни картини. Непременно трябва да ги видиш.

— С удоволствие бих ги разгледала.

— Нищо няма да разглеждаш! — гневно каза майка й. — Кракът ни няма да стъпи в замъка!

— Моля те, Мариане…

— Не! Ако случайно си забравил, ще ти припомня, че ти беше този, който ме изхвърли от живота си. Ти пожела да се разделим. Как смееш да идваш тук и да се държиш сякаш нищо не се е случило? Ти се ожени за друга, Рудолф!

— Така е. И съжалявах горчиво за това дълги години. Бракът ми беше нещастен, Мариане. Направих най-голямата грешка в живота си, разделяйки се с теб.

Мариане въздъхна.

— За какво си дошъл? Какво искаш от мен? — попита го тя, опитвайки се да звучи твърдо и непреклонно.

Не й се получи — не можеше да скрие, че дълбоко в себе си не беше безразлична към него, колкото и да се опитваше да изглежда обратното.

— За да те помоля да ми дадеш втори шанс. Бях глупав и искрено съжалявам за стореното. Колкото и да се опитвах, никога не можах да те забравя.

— Така значи. Е, аз пък отдавна съм те зачеркнала от живота си, драги мой.

Принцът смутено погледна надолу. Мариане беше студена и резервирана, поне външно, и той не я обвиняваше. Дъщеря му обаче, за разлика от майка си, беше усмихната и очевидно добре настроена към принц Рудолф. Ако той беше разбрал за съществуването й по-рано, нещата щяха да са много различни. Съдбата обаче беше решила да се срещнат тук и сега и принцът нямаше да позволи щастието му да си отиде отново. Не и този път.

— Как разбра къде живеем? — хладно попита Мариане.

— Секретарят ми поразпита тук-там. Как можа да не ми кажеш, че имам дъщеря? Аз имах право поне да знам за това!

— Ти загуби всичките си права в деня, в който ме изостави. Тогава не знаех, че ще имам дете. Разбрах за това няколко седмици по-късно, а ти не искаше да се виждаме повече. Какво трябваше да направя, да те моля ли?

— Можеше поне да ми кажеш, Мариане — въздъхна Рудолф. — Аз съм неин баща и щях да поема отговорността си. Станалото станало. Това, че в миналото съм направил грешки, не означава, че нямаме бъдеще заедно.

— Напротив, точно това означава — отвърна остро Мариане. — Как можеш да дойдеш тук и да очакваш, че всичко е простено и забравено? Не само че ме нарани, но и…

Тя не успя да довърши изречението си, защото Рудолф я притисна до себе си и я целуна. Мариане се опита да се отдръпне, но той й показа, че няма да я пусне и тя се отпусна в ръцете на единствената си и голяма любов.

Усещайки аромата и докосвайки тялото й отново след всичките тези години, той се почувства отново млад и щастлив. Колко му беше липсвала тя през тези двайсет и две мъчителни самотни години. Чувствата му към нея не бяха отслабнали, дори напротив — той я усещаше като неразделна част от себе си.

Мариане обаче отново се опита да се освободи от прегръдката му и този път успя.

— Какво ти става? Нямаш право да идваш тук и да… — тя не можеше да си поеме дъх от вълнение. — Напусни къщата ми! Веднага!

— Не, моля ви! — каза Теса. — Аз искам да го опозная по-добре. Все пак той е мой баща.

— Само биологичен баща… — Мариане не успя да довърши изречението си.

— Моля те, мамо. Искам да разбера що за човек е баща ми. Все пак не съм била с него толкова дълго време, а сега той е тук и иска да се реваншира за грешките си.

— Нищо не си изпуснала от това, че не си го познавала, повярвай ми.

— А защо не ме оставиш аз сама да преценя?

— Добре, както искаш — отвърна майка й гневно.

Принцът въздъхна тихо — още една малка победа.

— Бих искал да дойдеш с мен в замъка.

— В никакъв случай! — възпротиви се Мариане. — Какво ще стане с овцете ни?

— Ще намеря опитен работник, който да се грижи за тях.

— Не може! Не искам! — продължи да упорства Мариане.

— Моля те, мамо — каза Теса. — Който е казал „а“…

— Добре, както искаш. Но само една седмица. Една седмица и нито ден повече!

— Отлично — каза принцът.

Една седмица беше повече, отколкото смееше да се надява. Удаваше му се възможност да заведе дъщеря си в замъка — там, където беше мястото й. Но Рудолф беше наясно, че това беше първата крачка от много дълъг път обратно към Мариане и дъщеря им.

— Не, не, това просто няма да стане! — извика Фабиан Шварце, почервенял от ярост и гледайки събеседника си разярено.

Максимилиан фон Хартенщайн се постара да остане спокоен. Той знаеше, че беше в по-силна позиция от Фабиан и се стараеше да не дава израз на яда си.

— Напротив, ще стане и още как. Птичият остров е моя собственост и мога да правя с него каквото намеря за добре — спокойно каза Максимилиан.

— Не! Няма да разрешим да строите хотел в уникален биорезерват!

— И дума да не става. Аз вече съм назначил най-добрите архитекти и проектанти. Те ще се погрижат проектирането и строителството да са на най-високо ниво — каза принцът, бутна стола си леко назад, опря ръце на бюрото си и подпря брадичката си на тях.

Той погледна към опонента си, очаквайки аргументите му. Принцът беше известен с това, че действаше безкомпромисно, но честно и почтено. И този път беше решен да не отстъпва от плановете си само защото някакви природозащитници се притесняваха за някакви си птици.

На трийсет години принцът вече беше създал собствена корабостроителница и корабна транспортна компания. Работеше почти денонощно и за личен живот почти не му оставаше време, но беше твърде амбициозен, за да си позволи да се отпусне и да остави многобройните си проекти в ръцете на други хора. Смяташе, че бизнесът е като карането на колело — спреш ли да се движиш, падаш. Ето защо никога не позволяваше начинанията му да са в застой и сега беше решил да построи хотел на брега на Балтийско море. За целта беше купил цял остров, на който досега имаше само няколко бараки и беше напълно безлюден. Според Максимилиан островът беше идеален за почивка и предвиждаше, че хотелът ще привлече много клиенти.

— На острова живеят редки видове птици, които ще бъдат смущавани от шума първо от строежа, а след това и от гостите — каза посетителят.

— Силно се съмнявам — отвърна принц Максимилиан. — Аз лично ходих на острова няколко пъти. В подземния ми гараж в Ню Йорк има повече птици, отколкото там.

— Сега може би да. На острова обаче много скоро ще се заселят птици и ние трябва да им дадем тази възможност.

— Птиците могат да се заселват, където си поискат, не ми пречат. Само да не притесняват гостите ми. На острова аз ще построя хотел, господине, с над седемстотин легла, с всички удобства и безброй възможности за спа и спокойствие.

— Седемстотин… — човекът срещу него го погледна недоумяващо. — Как ще поберете толкова хора на този малък остров? Та той е свързан със сушата със съвсем малък насип с тесен път, по който две коли се разминават много трудно.

— Ще го укрепим и разширим.

Принцът си представи идиличната картина на построения хотел, който се е превърнал в предпочитана дестинация за търсещите почивка от напрегнатото ежедневие хора. Природозащитникът срещу него се опитваше да го убеди да се откаже от плановете си, но Максимилиан беше непреклонен и твърд като гранит. Събеседникът му не каза нищо повече и излезе от кабинета, затваряйки вратата след себе си с трясък.

Максимилиан поклати глава, усмихна се леко и се върна към работата си. Кабинетът му беше на десетия етаж на небостъргача, в който се помещаваха администрациите на компаниите му. В помещението преобладаваха стъкло и тъмен махагон, които му придаваха стилен и делови вид. Освен чашата за чай на бюрото на Максимилиан в кабинета му нямаше други лични вещи или поне не се виждаха. Нямаше нито цветя, нито снимки или сувенири само компютър, папки и документи. От прозореца имаше изглед към Балтийско море, но Максимилиан нямаше време за него.

Вратата се отвори и в кабинета влезе секретарката му.

— След един час сте на тенис, господин Фон Хартенщайн — напомни му тя.

— Добре че ме подсетихте, Барбара — усмихна се той й подписа едно писмо, което след това й подаде. — За днес приключихме. Можете да си вървите, заслужили сте си почивката.

— До утре — усмихна се тя и остави нова чаша с чай на бюрото му. Барбара работеше за принц Максимилиан от повече от пет години и знаеше, че ако пие кафе след 17:00 часа, получава стомашни болки.

Принцът изпи чая на един дъх, след което взе палтото и чантата си и тръгна към тенис кортовете.

До там го закара шофьорът му, а по пътя принцът прегледа още няколко документа.

Архитектът вече беше изпратил първите скици на хотела, които той разгледа и остана много доволен от видяното.

Сградата щеше да се състои от три отделни крила, като по този начин щеше да се слее с природата и едновременно с това да изглежда стилно и елегантно.

Принц Максимилиан си помисли, че може би нямаше да е лошо да предвидят построяването на спортен център към хотела.

Закритите тенис кортове се намираха почти до брега на морето. Модерната сграда беше бяла, а на входа имаше две мраморни статуи. Членският внос за клуба беше много висок и тук идваха само богати хора, които се познаваха много добре.

Докато принцът се качваше по стълбите към входа, задуха силен вятър и той усети, че от сивите облаци, надвиснали над града през целия ден, паднаха първите капки дъжд.

Във фоайето се чуваше приглушена музика — изпълнения на класически произведения на пиано. В него имаше бар, където сервираха най-вече фрешове, но и алкохолни напитки.

На масите бяха седнали неколцина от членовете на клуба, отпивайки от питиетата си и бъбрейки.

Максимилиан тъкмо се канеше да се присъедини към тях, когато чу името на свой стар приятел.

— Да, принц Фон Розенек.

— … направо нечувано. Да заведе в замъка си дъщерята, за чието съществуване не е знаел в продължение на двайсет и две години — просто невероятно.

Максимилиан погледна към говорещите. Те бяха облечени в спортни екипи и седяха много близо един до друг. Не беше ли това племенникът на принца и един от приятелите му със съмнителна репутация?

— Тя май е някаква селянка — присмя се ехидно Норман фон Розенек. — Изключено е тази овчарка да е наследница на рода.

— Кой знае дали изобщо му е дъщеря — отвърна събеседникът му. — Тази Мариане със сигурност ще се опита да се възползва от него. Позната история. Селянката и принцът — колко трогателно.

— Ще я видим тая работа — каза Норман. — Тази селянка ще бъде подложена на най-тежките ми тестове — изхили се той.

Събеседникът му също се изсмя злобно.

Максимилиан повдигна вежди. Реши да не се отбива на бара. Коя беше младата дама, която тези двамата обсъждаха? Максимилиан знаеше със сигурност, че ако тя живееше в замъка на принц Фон Розенек, със сигурност нямаше да й е лесно — Норман фон Розенек беше известен с лошия си нрав.

— Това е то, значи… — смаяно каза Теса, когато пред погледа й се появи замъкът Розенек.

Той се извисяваше над морето, гордо изправен върху една висока скала. От две страни замъкът беше заобиколен от гъста гора, а в двора му имаше голям фонтан със статуи на герои от древногръцката митология.

В съзнанието на младата художничка вече изникнаха няколко картини на този прекрасен замък. Тя усети как я засърбяха пръстите да хване четката и да сподели с платното впечатленията си от това приказно място. Тя току-що беше слязла от лимузината, с която я бяха докарали до замъка, а вече имаше чувството, че се е влюбила в него.

Баща й, който беше до нея, се усмихна. Теса все още не можеше да повярва, че е до него тук и сега. Кой можеше да предположи? Искаше да му зададе толкова много въпроси, че просто не знаеше откъде да започне. Искаше да знае всичко за него. Абсолютно всичко.

Майка й я погледна с недоверие. Когато тръгваха към замъка, майка й я беше предупредила, че баща й само използва хората, за да постигне целите си.

— Това е грешка, ужасна грешка — промърмори Мариане, докато принцът даваше указания на иконома къде да занесе багажа. — Той ще ни отпрати веднага щом му омръзнем. Веднъж вече го направи, няма да се поколебае да го стори пак.

— Може би се е променил, мамо.

— Хората не се променят току-така, Теса. Мислех, че си научила този урок.

Теса не отговори. Преди около две години тя беше имала лош опит с мъж, който се оказа непоправим женкар. Теса му се беше доверила, а той я беше разочаровал. Въпреки това тя силно вярваше в любовта и знаеше, че някъде там по широкия свят имаше мъж, който я чака и който е единственият за нея.

Гласът на баща й я извади от мислите й. Принц Рудолф й показа помещенията за прислугата и конюшните и й каза, че може да язди конете, когато и колкото поиска.

— Ако искаш, утре сутринта икономът може да ти донесе закуската в леглото — каза й той.

— О, много мило, но не е нужно. Аз винаги ставам много рано, за разлика от мама, която обича да си поспива до късно.

— Ами тогава можем да закусваме заедно. Аз също ставам много рано.

— Разбира се, би било чудесно — каза Теса, прехвърляйки кошницата с котенцето от едната си ръка в другата. Тя го беше взела със себе си, защото не искаше да го оставя само за цяла седмица.

— Каква прекрасна гледка — каза някой зад нея. — Самата селска непорочност в човешки образ.

Теса се обърна. Зад нея стоеше слаб млад мъж може би с няколко години по-възрастен от нея. Всичко у него беше някак безцветно — светлорусата коса, болезнено бледото лице, едва забележимите редки вежди, които сега беше повдигнал. Мъжът свали якето си, взе го в ръка и я погледна изпитателно.

— Ти искаш да си принцеса, така ли? — студено я попита той. — Роклята ти изглежда така, сякаш до преди малко си доила овцете в обора. А, забравих, ти наистина си овчарка.

Теса го погледна смаяно. Защо я обиждаше този непознат човек? Тя беше облечена в кафява вълнена рокля и жилетка. Облеклото й не беше модерно, но за сметка на това беше топло и удобно, а освен това подчертаваше елегантната й фигура.

— Що за поздрав, Норман? — ядосано попита баща й. — Къде останаха обноските ти?

— Извинявай, чичо Рудолф, но тя е много по-различна от това, което очаквах. Смятах, че ще е поне малко елегантна и ще има някаква класа. За съжаление съм сбъркал — с ехидна усмивка поклати глава той и й подаде ръка за поздрав. — Все пак добре дошли и от мен.

Гласът му беше толкова студен и лицемерен, че Теса неволно потрепери. След това дойде ръкостискането му. Ръката му беше хладна и влажна. Младата художничка се чувстваше така, сякаш се беше ръкувала с риба. Тя положи усилие да потисне импулса да избърше ръката, която беше докоснала неговата, в роклята си и отстъпи крачка назад.

Майка й поздрави принца сдържано.

— Нямаше и шест години, когато те видях за последен път — каза му тя. — Само пакости ти бяха в главата тогава.

„И явно това не се е променило особено“, помисли си Теса. Защо този човек се държеше така с нея? Ако беше заради наследството на принц Рудолф, Норман нямаше защо да се притеснява. Тя беше готова да му го отстъпи цялото с най-голямо удоволствие. Теса беше щастлива от това, че се беше запознала с баща си и не искаше нищо повече.

— Елате, ще ви покажа стаите ви — прекъсна мислите й принц Рудолф фон Розенек. Той ги отведе на първия етаж, където бяха спалните. В дългия коридор имаше много картини, повечето от които бяха с морски мотиви. — Баба ти ги е рисувала — каза на дъщеря си той, забелязвайки любопитния й поглед.

— Прекрасни са — каза тя.

— Да, тя беше много талантлива. Също като теб. Ако искаш, ще ти направим ателие.

— Това звучи прекрасно!

— Но е безсмислено — намеси се Мариане. — Няма да останем тук толкова дълго, че да можеш да го използваш. След „топлото“ посрещане на Норман съм готова да си тръгнем още сега.

— Моля те, Мариане, не говори така — отвърна Рудолф. — Аз ще се погрижа да се чувствате добре тук. Колкото до племенника ми, ще поговоря с него и обещавам, че няма да се държи с вас повече по този начин. Той просто не е свикнал да дели замъка и вниманието ми с никого другиго.

Теса се усмихна.

— Да, нали. Даже си мисля, че скоро ще станем най-добри приятели.

— Не ти трябват такива приятели! — ядосано каза майка й.

Принцът сложи ръка на сърцето си и тихо изстена.

— Татко! — ужасено го погледна Теса. — Лошо ли ти е?

— Малко — с усилие каза той. — Сърцето ми отказва да работи както преди. Радостта от идването ви ми дойде малко в повече.

— Трябва да си легнеш. Къде е стаята ти?

— Наблизо. В края на коридора.

Принцът се наведе напред, а Теса успя да го хване от едната страна, помагайки му да върви. Тя с ужас забеляза болезнено бледото му лице и си помисли, че може би е получил инфаркт. Боже господи, можеше ли да го загуби отново толкова скоро след като го беше открила?

Мариане мина от другата му страна и сложи ръката си през кръста му. Тя се опита да не покаже емоции и да запази сериозното си изражение, но Теса я познаваше твърде добре и забеляза загрижеността в погледа й.

— Благодаря ти, детето ми — каза принцът, след като го сложиха да легне в стаята му.

— Да ти донеса ли нещо, татко? Чаша вода или лекарства?

— Не, не, имам всичко, което ми трябва, тук в нощното шкафче. Нищо друго не ми трябва. Само ти, дете мое — усмихна й се той. — Ти върна слънцето в живота ми. Това е много повече, отколкото някога съм смеел да се надявам и да искам.

— Татко…

Принцът бръкна в нощното си шкафче и извади оттам две таблетки, които изпи. След това отново легна и затвори очи.

Принц Рудолф очевидно имаше нужда от почивка и двете жени тихо излязоха от стаята. Мариане остави вратата леко открехната, за да чуят, ако принцът имаше нужда от нещо. Икономът вече беше занесъл багажа им в стаите и ги чакаше в коридора.

— Мога ли да ви бъда полезен с още нещо?

— Бихте ли извикали лекар за баща ми? Той не се чувства добре.

— Вече го направих. Докторът вече е на път.

— Добре — облекчено въздъхна Теса.

Младата художничка отиде в стаята си. Още с влизането беше смаяна от разкоша и аристократичната атмосфера в нея. Скъпите копринени тапети бяха в светлосив цвят, също както и брокатените завеси на големите прозорци. В средата на стаята стоеше огромно легло с балдахин, а до него — масичка с няколко книги върху нея.

Теса отиде до прозореца и се опита да го отвори. Порив на вятъра обаче не й позволи да го направи. Тя погледна навън и първото, което видя, беше малък остров на няколко километра от морския бряг.

— Какъв е този остров? — попита тя стоящия до нея иконом.

— Това е Птичият остров. Собственост е на господин Фон Хартенщайн, който ще построи там хотел.

— Колко жалко — каза Теса и отново погледна към островчето. То изглеждаше толкова красиво, уединено и романтично, че според нея беше грехота някой да строи там каквото и да било.

Теса сложи ръце на изящно изработения перваз на прозореца и изведнъж се усети свързана с този замък. Сърцето и заби учестено. Младата художничка предчувстваше, че престоят й тук щеше да е интересен и запомнящ се.

Какво ли я очакваше?

На следващата сутрин Теса стана много рано. Тя дръпна завесите и погледна през прозореца — морският бряг беше обвит в сутрешна мъгла и водата почти не се виждаше. Теса отвори прозореца и с пълни гърди пое от хладния, свеж и уханен морски въздух. Няколко ранобудни чайки лениво се рееха над замъка.

Теса затвори очи и изведнъж се почувства като в приказка. Тя живееше в замък! Истински замък!

Сутрешният хлад обаче бързо я върна в реалността. В Розенек беше доста по-студено, отколкото в тяхната малка къща. Дебелите стари стени бяха много трудни за отопляване и Теса се наметна с вълнената си жилетка.

От стаята на майка й не се чуваше нищо — тя сигурно още спеше. Мариане обичаше да си поспива до късно и не беше никак лесно човек да я събуди, ако трябваше да прави нещо рано сутрин.

Теса се облече и излезе, за да се разходи по плажа, наслаждавайки се на сутрешната идилия и тишина. Повей на хладния морски бриз я накара да закопчае и последното копче на жилетката си и да сложи ръце в джобовете й. Теса не видя никой друг на плажа в ранната утрин. През нощта беше валяло, но облаците се разсейваха и на хоризонта вече се виждаше сутрешното слънце. Есенният ден обещаваше да бъде ясен и приятен.

Теса се разходи, вдишвайки с пълни гърди свежия морски въздух, и след около половин час тръгна обратно към замъка. Когато стигна до конюшните, тя срещна мъж с брада, облечен в син гащеризон и обут с високи гумени ботуши.

— Добро утро, принцесо — поздрави я той.

Принцеса? Тя го погледна учудено.

— Мен ли имате предвид?

— Разбира се — усмихна се мъжът. — Тук има само една дъщеря на принца и това определено не съм аз.

Тя отвърна на усмивката му.

— Моля наричайте ме просто Теса.

— Това не би било уместно, принцесо.

— Но аз не съм…

— Напротив, напротив — прекъсна я той. — Всички в замъка ви очаквахме с нетърпение. Принцът не ни каза кога ще ви доведе тук, но всички знаехме, че ще е много скоро. Аз съм Том, конярят. Ако желаете да пояздите, с удоволствие ще оседлая за вас един от най-добрите ни коне.

— Звучи прекрасно, но не мога да яздя.

— Ще ви науча.

— За съжаление не мисля, че ще има време за това. С майка ми няма да останем за дълго тук.

— Така ли? — повдигна вежди Том. — Но вие сте принцесата на този замък. Той ви принадлежи.

— Не, Том, аз не съм наследница на рода, защото съм извънбрачно дете и баща ми не ме е признал. Това обаче не ме притеснява, аз съм щастлива, че най-после се запознах с него. За мен титлата няма никакво значение.

— Колко различна сте от братовчед си — замислено се усмихна възрастният човек.

Теса отвърна на усмивката му.

— Трябва да се прибирам в замъка — каза тя.

— Разбира се. Пожелавам ви добър апетит. Йост изглежда така все едно е глътнал бастун, но приготвя страшно вкусни неща за закуска.

— Кой е Йост?

— Икономът.

— О, разбирам — отвърна Теса, кимна за довиждане и се върна обратно в замъка.

Трапезарията беше на приземния етаж. От нея се излизаше на терасата през голяма стъклена врата, която все още беше заключена.

Голямата маса беше подредена със скъпи порцеланови съдове и сребърни прибори, а закуската вече беше сервирана — разнообразни сирена, салати и пастети. Сякаш от нищото се появи икономът и предложи на Теса бъркани яйца и вурстове. Тя с удоволствие си поръча и двете и погледна към панера с хляб — в него имаше над десет различни видове земели и хлебчета.

— Няма човек, който да може да изяде толкова много на закуска — сякаш на себе си каза тя.

Братовчед й вече седеше на масата, четейки сутрешния вестник.

— Няма нужда да изяждаш всичко — каза й той. — Трябва да има разнообразие.

— Да, но не е ли твърде много? Не мисля, че и половината от тази храна ще бъде изядена, а останалото ще бъде изхвърлено. Това е разхищение.

— Не е никакво разхищение, а начин на живот, който не е за всички. Но какво съм седнал да ти обяснявам, ти си нямаш и идея за какво ти говоря.

Теса го погледна.

— Какво съм ти направила?

— Нищо. Просто не ми харесва тук да идва някакво момиче от село, което твърди, че е дъщеря на принц Рудолф, и се опитва да налага вкуса си на всички. Или по-скоро безвкусицата си.

— Това не е вярно. Аз само искам да опозная баща си, нищо повече.

— Да, разбира се, как не. За толкова тъп ли ме смяташ? Въобще няма да се учудя, ако изобщо не си дъщеря на чичо, а чисто и просто някаква… — той прекъсна изречението си и поклати глава. — За да си част от това семейство, трябва да докажеш, че го заслужаваш. Аз лично силно се съмнявам, че си способна на това.

— Не ме ли чу? Не ме интересува нито замъкът, нито титлата. Искам само…

— Да опознаеш баща си, да, да, ясна си ми. Внимавай в картинката, момиченце. Много скоро тази приказка ще приключи за теб.

Теса повдигна вежди. Защо братовчед й се държеше с нея по този начин? Изглежда беше невъзможно да се поддържат нормални взаимоотношения с него, а Теса дори очакваше да бъдат приятели, все пак двамата бяха първи братовчеди — единствени най-близки роднини. Може би Норман се държеше по този начин, защото тя не произлизаше от благородническите кръгове и не беше получила образование и възпитание като неговите. Толкова ли бяха важни за него тези неща, или той просто се страхуваше за мястото си в замъка?

Докато размишляваше, в трапезарията влезе баща й.

— Добро утро на двама ви — каза принц Рудолф, седна на масата и икономът му донесе чаша чай. — Радвам се, че сте тук и двамата. Искам да говоря с вас.

— Надявам се да не продължи дълго — с отегчение отвърна Норман. — Имам бизнес среща в офиса и вече съм почти закъснял.

— Не се притеснявай, няма да отнеме много от ценното ти време. Исках да ви уведомя, че планирам да организирам бал в чест на Теса идния уикенд.

Теса преглътна сухо. Бал? Специално за нея? Младата художничка усети как стомахът й стана на топка.

— Това наистина не е нужно, татко.

— Напротив, нужно е. Приятелите ми трябва да се запознаят с теб. Ако нямаш рокля за случая, не се притеснявай — каза принцът и извади кредитната си карта от портфейла. — Ето, дете мое, излез и си купи нещо хубаво.

Тя неуверено посегна да вземе картата и усети злобния поглед на Норман.

— Аз… мога сама да си ушия рокля.

Норман презрително повдигна вежди.

— Искаш да си ушиеш вечерна рокля? Това няма да е селска вечеринка, а бал, на който ще присъстват само важни и богати хора. Иди и избери нещо скъпо — Шанел, Диор — парите са без значение.

Теса въздъхна.

— Добре, ще си купя рокля.

— Чудесно — каза баща й. — Шофьорът ми ще те закара до града.

Теса кимна. Да си купи скъпа вечерна рокля и да се вози с шофьор — всичко това беше толкова ново и необичайно за нея. Младата художничка се замисли дали ще издържи на подобен начин на живот.

Теса загуби всякакъв апетит. Тя стана от масата, извини се и отиде да намери майка си. Вървейки по дългия, постлан със скъп килим коридор, тя неочаквано и за самата себе си се усмихна.

Младата жена се замисли, че ако трябва да отидеш от една стая в друга в този замък, това си е направо фитнес тренировка. Замъкът беше толкова голям, а коридорите толкова дълги, че човек постоянно беше в движение.

Все още усмихвайки се, тя влезе в стаята на майка си.

Мариане вече се беше събудила и нервно се разхождаше из стаята. Лицето й се беше зачервило и тя изглеждаше разгневена.

— Защо не слезеш на закуска, мамо?

— Твърде ядосана съм, за да ям.

— Нещо не е наред ли?

— Баща ти… — тя замлъкна, защото едва си поемаше въздух. — Баща ти ме попита дали искам да се омъжа за него.

— Мамо! — Теса я погледна учудено. — Това е твърде неочаквано предложение…

— Той смята, че е чакал твърде дълго и няма повече време за губене. Не знам как си представя, че може да поправи грешката си от преди двайсет и две години просто така.

— Обясни ли ти защо бърза толкова?

— Казах му да си върви, преди да може да ми обясни каквото и да било. И дума да не става да се омъжвам за него, колкото и да искам да го направя заради теб. Просто не мога.

— Заради мен? Какво общо имам аз?

— Ако се омъжа за баща ти, ти ще станеш негова законна наследница. Ще бъдеш принцеса и един ден ще наследиш богатството му.

— Знаеш, че това не ме интересува, но ти все пак трябва добре да обмислиш предложението на татко. Не позволявай на щастието да си тръгне отново от теб!

— С баща ти бяхме и сме от различни светове. Животът заедно ще ни причини само нещастие. И на двама ни.

— Няма ли чувствата ви един към друг да ви помогнат да го преодолеете?

— Не, Теса. Моля те, избий си го от главата. Аз не изпитвам вече нищо към баща ти… освен може би гняв.

Тези думи прозвучаха тежко, но Теса знаеше, че не отговарят напълно на истината. Тя добре помнеше погледа и изражението на майка си, когато видя баща й за първи път след толкова години. Не, тя определено изпитваше нещо много различно от гняв към него.

Теса си помисли, че повече от всичко на света би искала да види майка си щастлива. Тя никога не беше поглеждала друг мъж през всичките тези години. Колкото и да упорстваше, не беше успяла да забрави баща й. Какво можеше да направи Теса, та двамата отново да се съберат?

— Имате посетител — каза икономът, излизайки на терасата. Теса беше седнала на един от столовете и наблюдаваше спокойното море. — Една журналистка ви очаква в приемната.

— Журналистка ли? Каза ли какво иска?

— Не знам. Да й кажа ли, че не искате да разговаряте с нея?

— Не, няма проблем, веднага ще отида при нея. Благодаря, Йост.

— Моля, госпожице — отвърна икономът и излезе с лек поклон.

Теса погледна чайките, които лениво крачеха по пясъка на плажа за последен път и отиде в приемната.

В едно от кожените кресла седеше червенокоса дама. Тя беше облечена с модерен стилен тъмен костюм с панталон, а в едната си ръка държеше папка. Жената изглеждаше добронамерена и беше на възрастта на Теса или малко по-голяма от нея. Теса си помисли, че професията й сигурно беше свързана с много пътувания и контакти с различни хора.

— Госпожица Валднер? Аз съм Нина фон Шутц — усмихна се посетителката и й подаде ръка за поздрав. — Работя във вестник „Всеки ден“ и бих искала да взема интервю от вас.

— От мен? Но защо? Искам да кажа… аз няма да съм ви интересна с нищо.

— Няма да сте интересна? — повтори журналистката и учудено повдигна вежди. — Не бих се изразила така, госпожице Валднер. Историята на живота ви е много любопитна — от момиче от провинцията до дъщеря на принц. Хиляди девойки на вашата възраст мечтаят за нещо подобно. Читателите ни с удоволствие биха научили повече за вас.

— Но аз съм… — Теса се поколеба как трябваше да продължи. Тя не беше принцеса. Поне не официално. Тя беше незаконородена и не предявяваше никакви претенции нито към богатството, нито към титлата на баща си. Но пък вече не можеше да твърди и че е просто момиче от провинцията — все пак живееше в замък и баща й беше не кой да е, а принц Рудолф фон Розенек. — Честно казано, самата аз вече не знам каква съм. Мисля, че читателите ви не биха били заинтересовани точно от мен.

— Повярвайте ми, госпожице Валднер, аз добре знам от какво се интересуват читателите ни.

— В момента нямам време, за да ви дам интервю. Трябва да отида в града, за да си купя вечерна рокля, макар че нямам представа какъв ще бъде балът, за който се подготвям. Не излизам често, да не говорим за танцова забава в замък…

— Аха, проблем с модните тенденции. Мога да ви бъда полезна — с надежда я погледна Нина фон Шутц. — Какво ще кажете да дойда с вас? Мога да ви дам полезни съвети, а в замяна ще взема от вас кратко интервю. Така ще си помогнем взаимно.

Теса се поколеба.

— Сигурна ли сте?

— Разбира се. Модата е един от ресорните ми раздели във вестника. В добри ръце сте, повярвайте ми.

— Ами добре, да тръгваме тогава — усмихна се притеснено Теса.

— Да тръгваме — усмихна се облекчено Нина.

След малко двете млади жени бяха в лимузината на принца и шофьорът ги откара в града.

Теса се огледа смутено и погледът й спря на един магазин за дрехи на едро.

— Да опитаме ли там? — плахо попита тя.

— Не, не, това е по-скоро склад за дрехи. В него със сигурност няма да има това, което търсим.

— Разбирам. Къде предлагате да отидем?

— Ето там — каза Нина и посочи един бутик, който изглеждаше много изискан и скъп.

— Но аз не мога да си позволя такива скъпи неща.

— Как така? Не плаща ли баща ви?

— Предложи ми, даже ми даде кредитната си карта, но не искам да го използвам. Сама ще си купя роклята.

— Това, че иска да ви купи рокля, по никакъв начин не означава, че се възползвате от него. Постъпката му е напълно нормална — той е богат мъж, а вие сте единствената му дъщеря. Защо да не плати за роклята?

— Мислите ли? — неуверено попита Теса и погледна към бутика. Двете влязоха и още щом прекрачиха прага му, видяха колко елегантни и скъпи бяха дрехите в него. Великолепните рокли и тоалети, както и цените им, оставиха Теса безмълвна. Разкошът и разточителството бяха навсякъде.

— Допадна ли ви нещо на пръв поглед? — попита Нина.

Теса замислено погледна към вечерните рокли и неуверено посочи една от тях — бежова на цвят.

— О, не — каза Нина. — С тази рокля ще изглеждате като прабаба си. Най-малко цветът никак не би ви отивал.

Нина огледа роклите пред тях и погледът й се спря на една с прекрасен турскосин цвят. Роклята беше без рамене и вталена. Платът беше обшит със златни нишки, които блестяха като звезди на ясно нощно небе. Към роклята имаше шал, който би подчертал елегантните рамене на жената, която я носи.

— Пробвайте тази рокля — каза Нина. — Цветът ще отива много на тъмните ви коси. Мисля, че и размерът е вашият.

Продавачката, която беше приближила до тях, кимна одобрително.

Теса взе роклята, докосвайки я толкова внимателно, сякаш се страхуваше да не я счупи. Тя никога не беше обличала нещо толкова скъпо и когато тръгна към пробната, сърцето й заби учестено от притеснение.

Роклята изглеждаше прекрасно и сякаш беше шита специално за нея. Тя се огледа в голямото огледало, обърна се няколко пъти на всички страни и й се струваше, че сама не може да се познае. Теса приличаше на принцеса. Истинска принцеса.

— Е, как изглеждам — неуверено попита тя, излизайки от пробната. Всички в магазина я гледаха смаяни.

— Прекрасно! Просто прекрасно! — почти извика журналистката.

Теса се усмихна облекчено, съблече роклята и я плати.

Двете дами излязоха от бутика и се качиха в лимузината на принца.

— Искате ли да пием по кафе? — неуверено попита.

— С удоволствие. Какво ще кажете за кафенето отсреща, правят страхотно еспресо.

Двете слязоха от колата и отидоха в кафенето. Настаниха ги на уютна маса в ъгъла и двете си поръчаха еспресо и ябълков пай.

Журналистката разбърка кафето си, опита от пая и погледна към Теса.

— Та кажете ми, моля ви, как сте живели, преди да срещнете баща си?

— С майка ми, в къща в провинцията. Гледаме няколко овце, а аз рисувам и продавам картините си на хора, които идват на почивка в селото ни.

— Вие рисувате? Това е прекрасно. На мен винаги ми се е искало да притежавам подобен талант, но за съжаление и двете ми ръце са леви — усмихна се Нина.

— За сметка на това се справяте добре с писането — отвърна Теса.

— Така е. Работата обаче отнема по-голямата част от времето ми. А тя не може да замести семейството.

— Нямате ли си някого, Нина?

— Не. Просто нямам време за сериозна връзка. Постоянно съм на път отнякъде или за някъде. Кой мъж ще иска да живее с мен?

— Аз винаги съм искала да имам семейство. С майка ми живеем толкова спокойно и еднообразно, че много често ми се е искало на вратата да се появят роднини и да направят живота ни малко по-интересен — въздъхна Теса. — Човек обаче явно наистина трябва да внимава какво си пожелава.

— Какво имате предвид?

— Баща ми има племенник. Той никак не се радва да ме види в замъка. Ако зависеше от него, на мига щеше да ме прати обратно в селската ни къща. Той смята, че нямам право да бъда в замъка. Може би е прав.

— Глупости. Той просто ви завижда.

— За какво може да ми завижда? Той си живее прекрасно и е следващият принц Фон Розенек.

— Не и ако родителите ви се оженят. Тогава вие ще наследите всичко.

— Не смятам, че ще се стигне дотам, а аз и не искам да съм принцеса. Само това, че похарчих парите на баща ми за тази рокля, ме кара да се чувствам виновна и не на място.

— Но защо? Той самият ви е дал пълната свобода да правите с парите му каквото намерите за добре. Аз го разбирам — толкова години е бил далеч от вас, пропуснал е най-важните моменти в живота ви. Вие сега сте принцеса, без значение какво казват хората. Не забравяйте това никога.

Теса се усмихна.

— Чувствам се добре, че мога да поговоря с някого за това.

— Радвам се да го чуя — отвърна Нина и отговори на усмивката й. — Вие сте много по-различна от очакванията ми за вас. Мисля, че с вас можем да станем добри приятелки.

— Приятелки? — по страните на Теса се появи руменина. Тя харесваше журналистката, а и така или иначе в замъка нямаше много приятели. — Ами тогава нека си говорим на „ти“.

— Разбира се — отвърна Нина.

Теса забеляза, че на масата срещу тях седеше мъж с брада, който се опитваше да остане незабелязан. Под тъмния му костюм личеше мускулесто тяло и той не изглеждаше никак безобиден. Теса си помисли, че може би го беше видяла и в бутика, докато купуваше роклята. Да не би да я следеше?

— Какво ти е? Изглеждаш разтревожена — каза Нина.

— Не знам, може би съм параноичка, но мисля, че човекът отсреща ни следи.

— Мъжът с брадата? Аз също го забелязах. Предполагам, че това е бодигардът ти.

— Кой?

— Баща ти със сигурност няма да допусне да се разхождаш сама и да ти се случи нещо, все пак вече много хора знаят коя си. Предполагам, че е изпратил някого след теб, за да е сигурен, че си в безопасност.

— Ако е така, защо не ми е казал?

— Вероятно не иска да се чувстваш следена или контролирана. Добре е, че някой се грижи за безопасността ти. Положението, в което си сега, те поставя в нелека ситуация.

— Положението ми?

Теса не беше се замисляла за това, че в живота й ще настъпят промени, за които не беше и подозирала.

Седмица по-късно замъкът Розенек блестеше със светлините на десетките си кристални полилеи. В балната зала свиреше инструментален квартет и повечето от гостите танцуваха под звуците на прекрасната музика.

Принцът не беше жалил сили и средства за събитието тази вечер. Балната зала беше декорирана с безброй свежи рози, чийто аромат се носеше във въздуха. Шведската маса беше отрупана само с най-изисканите и скъпи деликатеси, а между гостите сновяха сервитьори с елегантни черни костюми и бели ръкавици и подноси с отбрани питиета.

Теса влезе в залата със свито сърце. Тя застана близо до входа и се огледа, за да се ориентира в обстановката. Младата художничка малко беше закъсняла, тъй като прическата й отне повече време от очакваното. Тя за миг сложи ръка върху елегантния кок, сякаш за да се увери, че е там и не е паднал.

Баща й я видя, че влиза и я погледна с възхищение. С елегантната си рокля и стилната си фризура тя го накара да се просълзи.

— Господи, Теса, приличаш на истински ангел! — успя да каже той.

Тя се усмихна неуверено.

— Надявам се да не те разочаровам тази вечер.

— Ти не можеш да ме разочароваш по никакъв начин, детето ми. Нещо обаче липсва на целия ти блясък — усмихна се той, извади от джоба на сакото си диадема със скъпоценни камъни и я сложи на главата й. — Беше на баба ти.

— Но тази диадема е толкова скъпа…

— Не мисли за това, миличка. Парите или стойността на каквото и да било са без значение за мен. Стига ми, че си тук сега и изглеждаш толкова ослепително. Истинска принцеса — каза баща й с възхищение. — Ще ми окажеш ли честта да открием вечерта заедно? — попита галантно той и хвана ръката й.

Теса за момент застина на мястото си. Тя си помисли, че напълно е забравила как се танцува виенски валс. Наляво и назад, надясно и напред… или пък обратно…? Тя не се чувстваше подготвена и уверена да танцува пред погледите на всички тези хора в залата.

Принц Рудолф излезе пред гостите заедно с дъщеря си. Музикантите спряха да свирят и всички очи се впериха в тях. Дрехите и бижутата на гостите блестяха под светлините на кристалните полилеи. Ароматът от парфюмите на дамите беше толкова осезаем, че на Теса почти й се зави свят.

— Драги мои гости и приятели, бих искал да ви представя дъщеря си Теса — започна принцът. — Повечето от вас знаят, че аз пропуснах всичко от живота й до сега. Днес обаче съм радостен да бъда заедно с нея тук пред вас. Надявам се тя да ме допусне в сърцето си така, както аз я приех завинаги в моето.

Любопитните погледи на гостите караха Теса да се усеща като пробождана с хиляди игли. Всички я гледаха изпитателно, някои дори вече си бяха изградили преценка за нея. Тя беше убедена, че всички се питаха какво прави тя тук и с какво право е в замъка.

Страните й бяха червени и горяха от напрежение. Тя въздъхна облекчено, когато баща й даде знак на музикантите и те засвириха валс.

Баща й я водеше толкова уверено в танца, че тя нямаше време да мисли дали изпълнява стъпките правилно или не. Теса с облекчение забеляза, че всички в залата танцуваха и вече почти никой не я гледаше.

След като валсът свърши, баща й я остави за малко сама, за да поздрави новодошлите. Майка й се беше смесила с хората в залата и Теса не можа да я открие с поглед. За момент младата художничка се почувства изгубена сред множеството елегантно облечени богати хора.

Теса усети, че й беше станало страшно горещо и реши да излезе на терасата, за да се освежи и да подиша чист въздух. Тръгвайки натам обаче тя се загледа в колието на една дама и неволно се блъсна във висок мъж, облечен в елегантен смокинг.

— Извинете — смутено каза Теса. — Отивах към терасата и…

— Няма проблем — усмихна се мъжът. — Винаги ли сте толкова устремена към целта си?

— Аз не… — изведнъж тя забрави какво иска да каже.

Мъжът беше добре сложен и много привлекателен. Смокингът му отиваше и той явно беше свикнал с подобни дрехи, защото го носеше съвсем естествено и непринудено като ежедневно облекло. Черната му коса беше късо подстригана, разкривайки благородните черти на лицето му и сините му очи. Мъжът изглеждаше в края на двайсетте или началото на трийсетте си години и излъчваше сила и увереност.

Теса си помисли, че много прилича на Брад Пит — дали пък не му беше роднина или дори брат?

— Аз също бях решил да изляза, за да пуша. Ще дойдете ли с мен? — галантно попита той.

— Аз… да… разбира се.

Двамата излязоха, той извади лула от вътрешния си джоб, напълни я и я запали, блажено вдишвайки от ароматния тютюн. Погледна я, поколеба се за миг, но после се усмихна и каза:

— Аз съм Максимилиан фон Хартенщайн. Приятел съм на баща ви.

Теса се замисли, беше чувала това име някъде…

— Вие сте човекът, който иска да съсипе Птичия остров, нали? — неочаквано каза тя.

Той повдигна вежди.

— Моля?

— Чух за плана ви да построите хотел там.

— Така е. Интересувате ли се от проекта?

— Не. Смятам, че не трябва да строите хотел там. От прозореца на стаята ми се вижда островът. Той е прекрасен такъв какъвто е. Ако построите хотел, ще го съсипете.

— Не трябва да заставаме на пътя на прогреса.

— Това не е никакъв прогрес, а унищожаване на красивата девствена природа.

— Аз няма да унищожа нищо, напротив — ще се погрижа природата на острова да бъде запазена, за да могат гостите да й се наслаждават.

Максимилиан не беше очаквал подобна реакция от нейна страна, но това, че имаше мнение и го защитаваше, му хареса. Жена с мнение — не беше никак лесно да срещнеш. Такава в неговите среди. Всички, които познаваше, се съгласяваха с него на секундата по какъвто и да било въпрос дали защото искаха да му се харесат, или просто защото нямаха собствено мнение…

— Вие искате да печелите за сметка на природата. Няма как да не я унищожите с този хотел — отговори тя.

— Не сте права — усмихна се той. — Аз също съм любител на природата и дори бих се нарекъл природозащитник. Хотелът по никакъв начин няма да й навреди, напротив — ще я направи достъпна за повече хора.

— Защо ли се съмнявам?

Максимилиан я погледна — тъмните й очи блестяха.

— Винаги ли си вадите изводи за хората така прибързано, или аз съм изключение?

С този въпрос я хвана неподготвена. Какво знаеше всъщност за него или за проекта му тя — само някакви слухове, нищо проверено или доказано. На практика не знаеше нищо нито за Максимилиан, нито за евентуалния бъдещ хотел.

— Извинете, не исках да съм груба.

— По-добре от престорена любезност.

— Понякога съм твърде директна с хората и им казвам това, което мисля. Иска ми се да не беше така, но за съжаление трудно го овладявам.

— Ами може би е добре да бъдете по-внимателна. Не всеки би приел искреността ви толкова добре като мен. Всеки друг от гостите тук би се обидил от подобно отношение — каза Максимилиан. — Чувствата не са добър съветник.

— Не се ли вслушвате в сърцето си?

— Веднъж се вслушах и направих ужасна грешка.

Теса видя как той свали погледа си от нея и се замисли, гледайки към пода на просторната тераса. Максимилиан очевидно си спомни за нещо неприятно, но преди Теса да успее да го попита какво е то, на терасата излезе Норман, правейки лек поклон.

— Искаш ли да танцуваме, Теса? — попита той и хвърли бърз поглед към Максимилиан. — Не започнахме добре, вината, за което е изцяло моя. Искам да се реванширам.

— Разбира се — отвърна тя и го последва към балната зала.

Братовчед й я дръпна силно към себе си и я завъртя в ритъма на ча-ча-ча толкова бурно, че й се зави свят.

— Не толкова бързо, моля те — каза тя, но той сякаш не я чуваше и я въртеше в кръг все по-бързо. — Норман!

Той я пусна изведнъж, тя се залюля, след това се хвана за нещо и в залата се чу оглушителен шум. Една жена изкрещя.

След няколко секунди Теса осъзна, че без да иска е съборила купа с пунш от масата. Купата беше почти пълна и цялото й съдържание се беше изляло върху жената, която седеше до масата.

Музиката спря и всички погледи се насочиха към Теса и жената със съсипаната от пунша рокля, която беше измокрена до кости. Тя се опита да се подсуши с една салфетка, но, разбира се, не можеше да попие няколкото литра лепкава течност от роклята си. Някой се изсмя ехидно, а повечето от гостите гледаха Теса снизходително.

В този момент тя искаше да потъне в земята.

— О, боже — извика тя, грабна няколко салфетки и се опита да помогне на жената да се подсуши. Тя обаче се дръпна ядосана.

— Няма нужда, благодаря ви — гневно каза тя.

До тях веднага дойде икономът.

— Елате — каза той. — Ще ви заведа да се преоблечете и ще изсушим роклята.

Теса го погледна с благодарност.

— Толкова съжалявам…

Жената я погледна възмутено и последва иконома.

— Откъде идва тази мис Непохватност, от конюшнята ли? — изсмя се някой.

Теса не издържа на това унижение и бързо излезе от залата. Младата жена отиде в стаята си и веднага щом влезе и затвори вратата, избухна в сълзи.

След няколко секунди на вратата се почука и баща й влезе.

— Какво има, миличка? Защо си тук?

— Изложих те пред всички, татко. Толкова съжалявам.

— Никого не си изложила. Такива неща се случват постоянно.

— Толкова ме е срам. Не само заради танца. Аз исках да разговарям с хората, но не познавам никого и не знам какво да им кажа и как да започна. Това не е моят свят. С мама трябва да си тръгнем от тук.

— Не, не и дума да не става. Човек може да се научи да танцува и да разговаря на банални теми с хора, които не познава, а и между нас казано, нищо не си загубила от това. Повечето от тях са лицемерни сноби. Ще ти взема учител, който ще ти помогне много бързо да се ориентираш как да се държиш в тези кръгове на обществото. Ще се научиш много бързо, повярвай ми. Не е никак сложно.

— Учител?

— Да, смятам, че ще ти бъде от полза. Искам ти да бъдеш моя наследница. Този замък един ден ще ти принадлежи и трябва да знаеш как трябва да се държи една господарка на замъка Розенек.

Теса стисна устни.

— Но в такъв случай ще трябва да остана за по-дълго тук. На мама това няма да й хареса.

— Не се притеснявай за това, аз ще се погрижа. Въпросът ми към теб е: искаш ли това, Теса?

— Аз… не знам… всичко стана толкова бързо. Досега живеехме двете с мама на село, а днес сме в замък…

— Не смяташ ли, че можете да свикнете и животът тук да ви хареса?

Теса се поколеба за момент, но после го погледна обнадеждено и кимна.

— Ще ми покажеш ли какво трябва да правя?

— За съжаление няма да имам време за това. Познавам обаче човек, който с радост ще ти помогне…

„Това не може да е истина!“ — помисли си Теса. Тя се вгледа в посетителя, който я очакваше в приемната. С него определено не бяха започнали познанството си по най-добрия начин.

Йост й беше казал, че „учителят“ й е пристигнал и я очаква. Цял предобед Теса беше прекарала в мисли за това кого ли беше избрал баща й.

Максимилиан фон Хартенщайн повдигна вежди.

— Съдейки по разочарованието в погледа ви, предполагам, че баща ви не ви е казал, че ще се срещнем.

Тя кимна.

— Винаги ли се изразявате толкова високопарно? — чистосърдечно го попита тя.

— Между високопарно и вежливо разликата е много малка. Ще се постарая да ви науча да я разпознавате.

— Съмнявам се, че ще има някаква полза от това. Роднините ми не ме харесват. Дори да им рецитирам Шекспир в оригинал, пак ще са против мен.

— Това не трябва да ви кара да се предавате или отчайвате.

— Не съм си го и помисляла. Просто ми е трудно, дяволски трудно.

— Зная какво се е случило. Братовчед ви е направил така, че да съборите купата — повдигна вежди принц Максимилиан. — Един мъж трябва да държи партньорката си здраво, а не да я пуска по такъв начин, без значение дали в танца или в живота.

Едно малко котенце дойде и се отърка в крака на Теса, мъркайки доволно.

— Какво е това? — попита принцът, поглеждайки го учудено.

— Руди — отвърна Теса. — Намерих го до една кофа и ми дожаля за него.

— Улично коте? Не се ли страхувате, че може да се разболеете от нещо?

— Не. Страхувах се за него. Когато го намерих, беше съвсем мъничък, а лапичката му беше наранена — каза Теса и погали котенцето. — Трябва да ви предупредя, че може би се захващате с невъзможна задача. Според братовчед ми аз съм твърде необразована и невъзпитана, за да мога да общувам с хората от вашите среди.

— Знанието се придобива, за разлика от доброто сърце — отвърна с усмивка Максимилиан. — А вашето сърце е добро, Теса, сигурен съм в това, макар че се познаваме от съвсем скоро. То е много по-важно от всички уроци за обноски и етикет — усмихна се той и й показа кашона с книги зад себе си.

— Какво е това?

— Книги. Някои от тях са за историята на семейството ви. Други са за етикет и обноски. Подбрал съм и някои романи, които могат да са ви много полезни за навлизане в темата.

Тя преглътна.

— Но да прочета всички тези книги би ми отнело години…

— Едва ли — каза Максимилиан фон Хартенщайн, извади някои от книгите и поиска от нея да ги сложи върху главата си и да балансира тежестта им така, че да не паднат.

Теса го погледна смаяно.

— Това е нещо наистина ново за мен.

— Старите трикове много често са най-добрите.

— Добре тогава — примирено каза тя и сложи една от книгите върху главата си.

Тя тръгна напред, после се завъртя в кръг, а накрая дори леко подскочи, без книгата да падне.

— Отлично — каза Максимилиан. — Започваме много добре.

— Винаги ли сте толкова сериозен? — попита го тя.

— Винаги когато съм натоварен с подобна задача. Баща ви ми повери обучението ви и аз гледам много сериозно на това.

— Добри приятели ли сте с него?

— Преди години той ми спаси живота. Бяхме излезли в морето с яхта, една светкавица я удари и тя потъна. Баща ви беше видял случката от сушата и ми се притече на помощ. Доплува до мен в бурята и ме извади на брега. Принц Рудолф рискува живота си, за да ме спаси и аз никога няма да забравя това.

— Татко е добър човек, нали?

— Такъв е. Но нека се върнем към темата: разговорите. С всеки човек бихте могли да разговаряте на тема театър или литература.

— Страхувам се, че не разбирам много и от двете. Досега прекарвах времето си грижейки се за овцете или рисувайки. Не ми оставаше много време за други неща.

— Разбирам — замислено каза Максимилиан. — Знаете ли, темата на разговора не е от голямо значение. По-важното е да излъчвате увереност. Така показвате на събеседника си, че сте сигурна във възможностите си и че може да ви се довери.

Теса кимна.

— Разбирам. Това обаче не ми помага особено, ако не знам нищо по темата, която се обсъжда.

— От какво разбирате? От изобразително изкуство?

— О, да, това е област, в която имам много познания. Страхувам се обаче, че не много хора се интересуват от нея.

— Не се притеснявайте, благородниците невинаги обсъждат творчеството на Шекспир или Молиер в ежедневните си разговори. В повечето случаи просто клюкарстват — много обичат да научават пикантни подробности за живота на другите.

— И вие ли?

— Всъщност не. Освен това подобни теми са доста пиперливи и дори опасни. Повечето благородници имат десетки, дори стотици роднини по всякакви линии и човек трябва много да внимава с кого и за кого разговаря. Може да стане така, че да обсъждате братовчеда на събеседника си.

— Значи никакви клюки, разбирам. И без това знам твърде малко за хората от вашите среди.

— От нашите среди, Теса, и вие принадлежите към тях, не забравяйте това. Като изключим клюките, само времето остава възможна тема за разговор.

Теса въздъхна.

— Това е толкова скучно. Подобни теми ми действат като хапче за сън.

Максимилиан повдигна вежди.

— Май не вземате на сериозно съветите ми.

— А вие пък вземате всичко твърде на сериозно.

— Може и така да е. Аз съм отговорен човек, а на раменете ми е отговорността за служителите и компанията ми.

— А семейството?

— Нямам такова. Само далечни роднини.

— Колко тъжно — замислено отвърна Теса. — Всеки човек трябва да има семейство.

— Не знам дали е точно така — сухо отвърна той. — Много от хората, които познавам, са едва ли не врагове с роднините си. Карат се за какво ли не — имоти, наследство…

— Туше — усмихна се Теса. — Хванахте ме натясно — няма как да ви възразя за това.

Максимилиан й показа и обясни как трябва да се държи на официални вечери и приеми, какви дрехи да избере за различните поводи и как да се измъква от неудобни ситуации, използвайки чара и остроумието си.

След известно време Теса започна да се оплаква, че всички тези нови неща й идват в повече, но Максимилиан й обясни, че ако иска да постигне успех, в което и да е начинание, трябва не да хленчи, а да се концентрира и да даде най-доброто от себе си.

След два часа в компанията на Максимилиан Теса имаше чувството, че главата й ще се пръсне. Тя се почувства страшно уморена и й ставаше все по-трудно да потиска прозевките си.

Максимилиан разбра, че за днес може би й беше дошло в повече и каза:

— Достатъчно като за първи ден. Следващия път ще упражним танците. Може би трябва да помолим иконома да махне купите с пунш от пътя ни. Не искам да залеем още някого и да съсипем хубавото питие.

Теса го погледна ядосано и скръсти ръце, готова да го нападне. В следващия момент обаче се замисли и го погледна въпросително.

— Пошегувахте се, нали?

— Аз? Да се шегувам? Сама казахте, че съм сухар. Не е в стила ми да пускам шеги.

— О, не — усмихна се тя. — Пошегувахте се.

Сините му очи светеха. Теса изведнъж, най-неочаквано и за самата себе си, се почувства силно привлечена от този мъж. На пръв поглед той изглеждаше сериозен и дори студен, но след като бяха прекарали няколко часа заедно, Теса осъзна, че той беше добър и благороден човек.

— Каква всъщност е ситуацията с Птичия остров?

— Планирам да построя хотел там. Ако искате, можем да отидем на острова заедно и да ви покажа всичко, което толкова ми харесва на това място.

— С удоволствие. Какво ще кажете за утре след обяд?

— Нека е вдругиден, през уикенда съм напълно свободен.

— Разбрахме се.

— Спомняш ли си за първия ни пикник заедно, Мариане? — попита принц Рудолф, който току-що беше излязъл на терасата, където седеше жената на сърцето му.

— Как да не си спомням. Отидохме на плажа и точно когато разопаковахме кошницата, заваля като из ведро.

— Така е. Още пазя снимките оттогава — каза принцът, бръкна във вътрешния си джоб и извади от там няколко снимки, които й подаде.

— Запазил си ги през всичките тези години? — учудено го погледна тя. На една от снимките те се бяха прегърнали и гледаха към поставения на статив фотоапарат. — Колко влюбени бяхме тогава… — прошепна тя.

— Пазих ги като очите си. За мен те са по-ценни от всичко на този свят, защото ми напомнят за теб.

Мариане продължи да разглежда снимките.

— Ти опъна нещо като палатка, за да ме предпазиш от дъжда. Направи я някак си от одеялото за пикник и няколко клона, които намери на плажа. Спомням си го сякаш беше вчера.

— После и двамата хванахме ужасна хрема — усмихна се принцът. — Никога няма да забравя тази първа вечер заедно.

— Замислял ли си се, че бракът ти може би щеше да е по-щастлив, ако ме беше забравил?

— Може и така да е. Не можех да те забравя. Никога.

— Това беше грешка. Това, че ни покани тук с Теса и ни затвори в този замък също е грешка. Та ти си ни назначил бодигардове! Да не мислиш, че не забелязвам?

— Не отричам. Сигурността ви е най-важна за мен.

— Вкъщи си бяхме в безопасност и без тези горили.

— Не и след като всички разбраха, че Теса е моя дъщеря. Мястото и на двете ви е тук при мен. В замъка сте на сигурно място. Ако искаш да си отидеш, не мога да те спра. Само те моля да премислиш.

— Добре знаеш, че никога не бих лишила Теса от тази възможност. Щом може да те приеме в сърцето си и иска да остане, няма да я спирам. Моето място обаче не е тук.

Той кимна.

— Преди не мислеше така.

— Тогава бях млада и наивна и ти повярвах.

— Никога не съм те лъгал, Мариане.

— Ако наистина си ме обичал, защо ме предаде?

Очите й се насълзиха въпреки усилието й да не даде воля на чувствата си.

— Тогава смятах, че имам дълг към фамилията си. Сега знам, че човек е длъжен да следва само и единствено собствените си чувства и желания. Иска ми се да можех да върна времето назад и да поправя стореното.

— Всички правим грешки — отвърна тя. — Надявам се, че правя това, което е правилно за Теса. Разбрах, че си уговорил принц Максимилиан да й помогне да свикне с нравите във вашето общество… мислиш ли, че ще успее? Разбирам, че искаш да я приобщиш към висшите кръгове, но тя не е като другите момичета, родени със сребърна лъжица в устата. Теса не се интересува от скъпи рокли и бижута. Тя не смята, че за да е пълноценен живота на една жена, тя непременно трябва да се омъжи.

Принц Рудолф я погледна.

— А ти? Твоят живот пълноценен ли е? — тихо я попита той.

— Беше, преди да се намесиш отново в него и да сипеш сол в старите рани. Извини ме, но ще си легна, боли ме гърбът.

Той гледаше след нея, докато се отдалечаваше. Мариане се беше просълзила и принцът знаеше, че той е причината за сълзите й. Това го накара да изпита болка.

Принц Рудолф отиде в библиотеката и се разположи в едно от големите кожени кресла. Много внимателно и задълбочено обмисли случилото се през последните няколко дни. Реши, че още в понеделник ще се обади на своя нотариус и ще го помоли да дойде в замъка. Беше твърдо решен да промени завещанието си в полза на Теса. Смяташе да го направи още в момента, в който беше научил за нея, но сега беше уверен повече от всякога. Той обаче знаеше, че за да си върне уважението и доверието на Мариане, трябва да направи или да промени нещо, с което да й покаже, че държи на нея и я обича. Но какво би могло да бъде то?

Докато принцът размишляваше, на вратата се почука и в библиотеката влезе племенникът му.

— Мога ли да те питам нещо, чичо Рудолф? Мога ли да направя парти в чест на Теса следващия уикенд? В тесен кръг само с най-близките ми приятели.

— Парти в нейна чест? Ти? Учудвам се да го чуя. Доколкото разбирам, ти никак не я харесваш.

— Ако трябва да бъда напълно честен, да, наистина не я харесвах особено. Тя влезе в живота ни твърде неочаквано и аз може би се уплаших от тази внезапна промяна. Тя обаче е чудесен човек и аз искам да й се реванширам за лошото си държание.

— Радвам се да го чуя. Аз обаче не мога да й наредя какво да прави. Питай я сам дали би искала.

— Разбира се, че ще я попитам. Исках само да знам, че ти си съгласен.

Рудолф фон Розенек се поколеба. Той не очакваше племенникът му да иска да се реваншира на Теса. От друга страна инициативата на Норман беше похвална — той очевидно беше свикнал с присъствието на Теса и искаше да подобри отношенията си с нея. Освен това беше добре Теса да се запознае с нови хора и да си намери приятели във висшите кръгове на обществото.

Принц Рудолф кимна.

— Мисля, че идеята е добра. Теса е единствената ти братовчедка и ще е чудесно да сте в добри отношения. Твоята подкрепа би й помогнала много.

— И аз мисля така, чичо Рудолф — усмихна се Норман.

Чичо му забеляза триумфиращия му поглед. Какво беше намислил Норман? Как така изведнъж реши да се реваншира на Теса?

Рудолф не успя да зададе на племенника си повече въпроси, защото той му пожела приятна вечер и бързо излезе от библиотеката.

Принцът замислено се облегна в креслото си. Добре осъзнаваше, че на Теса и майка й не им беше лесно да живеят в напълно непознатия и чужд за тях замък. Рудолф беше загубил доверието на Мариане и не беше никак лесно да го завоюва отново. Ако с нея се съберяха отново, щеше да е много по-лесно да помислят заедно за бъдещето на Теса. Но как можеше да стане това?

Дните в Розенек минаваха бързо. Теса запълваше времето си главно с рисуване, откривайки всеки ден нещо ново, което си струва да бъде изобразено на платното й. Последното й „откритие“ беше избата с многото бурета в нея. Тя често ходеше в семейния параклис зад замъка, където намираше уединение и вдъхновение за работата си. Тишината в него беше нарушавана само от плясъка на морските вълни.

В библиотеката Теса попадна на албум, в който имаше много снимки на баща й. На една от тях той беше съвсем малко момче и се смееше весело пред фотоапарата, хвалейки се с билките и тревите, които беше намерил.

На други снимки бяха баба й и дядо й. И двамата бяха усмихнати и изглеждаха много щастливи.

Норман й беше направил забележка, че прекарва твърде много време уединена с тези снимки, но тя трябваше да признае, че напоследък младият принц се държеше доста приятелски с нея. Въпреки това обаче тя беше отхвърлила поканата му за партито не само защото не искаше да прекара свободното си време с него, а и поради факта, че вече имаше уговорка с Максимилиан.

Когато започна да се приготвя за срещата с него, сърцето й заби учестено. Тя се улови, че си слагаше червило за трети път и пудреше носа си за четвърти.

Не беше ли прекалено всичко това? Все пак не излизаше на среща, а отиваше на урок при своя учител по обноски в обществото. Днес той щеше да й покаже Птичия остров и да й разкаже за бъдещите си планове за хотела. В това нямаше нищо романтично, но въпреки всичко сърцето й биеше толкова силно, че щеше да изскочи от гърдите й. Откакто беше осъзнала истинската същност на Максимилиан, когото първоначално беше сметнала за сухар, Теса се чувстваше привлечена от него.

„Това е абсурдно“ — помисли си тя. Та те се познаваха едва от няколко дни и се бяха срещали три или четири пъти. Освен всичко Теса смяташе, че с Максимилиан са твърде различни — той винаги обмисляше всичко много внимателно и се водеше от разума си, докато тя слушаше само сърцето си. Двамата бяха като огън и вода. Теса си наложи да спре да мисли за него, за да не направи нещо необмислено, за което след това да съжалява.

Тя пое дълбоко въздух и за пети път оправи роклята си. Беше избрала тъмна вълнена рокля с подходяща за цвета й жилетка. Младата художничка беше обула високи ботуши, подчертаващи стройните й и дълги крака.

Точно в 12:00 принцът дойде и я взе с колата си. В своето небрежно-елегантно черно кожено яке той изглеждаше много привлекателен. Теса затаи дъх. Двамата си размениха усмивки.

— Изглеждате чудесно днес — каза й той.

— Благодаря ви — отвърна тя и усети как се изчервява. — Ще тръгваме ли?

Максимилиан кимна и посочи колата, която беше паркирана близо до входа на замъка. Днес беше дошъл със зелен джип, който явно беше пътувал доста по черни пътища, защото целият беше в кал и драскотини.

Пътят за Птичия остров криволичеше между ниви и ливади. Духаше студен северен вятър и по небето започнаха да се появяват тъмни облаци.

Те стигнаха до една самотна ферма, където принцът паркира колата.

— От тук нататък трябва да продължим пеша — каза той. — На острова е забранено за автомобили.

Теса го последва по тесния насип, който водеше към Птичия остров. Около неравната бетонна настилка стърчаха високи дървета, чиито клони опираха в небето.

— Как ще минат седемстотин гости на хотела по този тесен път? — попита Теса. — Според мен това е напълно невъзможно.

— Ще построя нов път или ще разширя насипа.

— А какво ще стане с птиците, които живеят тук? Кормораните, щъркелите и чайките се нуждаят от тишина и спокойствие, за да отглеждат малките си.

— В близост до острова има много други места, на които могат да гнездят. Освен това птиците не са мой проблем. Аз съм купил този остров и мога да правя с него това, което сметна за необходимо. Не виждате ли колко прекрасна е природата тук? Това ще е рай за гостите на хотелския комплекс, които ще идват тук, за да си починат и релаксират. Кое според вас е по-важно — почивката на хората или гнездата на птиците?

Теса поклати глава.

— Хотели има навсякъде. Кътчета като това, недокоснати от човешка ръка, стават все по-малко.

— Може и така да е, но трябва да намеря начин да използвам острова възможно най-рационално.

— Не сте ли се замисляли, че нещата може би не са толкова прости, колкото ги представяте? — попита Теса, гледайки нагоре към кръжащите над тях чайки. От небето започнаха да падат малки снежинки. — Вижте, заваля първият сняг! — усмихна се Теса. — Значи трябва да побързаме да се върнем обратно, за да не останем тук блокирани. Пътят е много лош и без сняг.

— Не се ли радвате? — усмихната попита тя и се завъртя в кръг, хващайки снежинките с ръце. — Светът е толкова красив, когато вали сняг. Все едно всичко лошо си отива, скрито под бялата пелена. Толкова е хубаво!

— Заблуждавате се. Лошото нито си отива, нито се скрива. То е винаги сред нас.

Тя го погледна укорително.

— Винаги търсите негативното във всичко — каза му тя.

— Не във всичко — отвърна той.

Максимилиан изведнъж се наведе към нея и тя затаи дъх. Принцът беше толкова близо до нея, че тя можеше да усети дъха му, който заради студа изглеждаше като облак пара. Тя го погледна като омагьосана.

Той протегна ръка и докосна лицето й.

— Снежинките се топят върху кожата ви, Теса. Като мъжко сърце под погледа ви.

— Недейте, моля ви… не говорете така.

— Защо? Вярно е. Вие сте много специална, Теса.

— Не, не съм специална. Аз съм само художничка от провинцията, която гледа овце и се опитва да продава картините си, за да се изхранва. Това е всичко.

Максимилиан я погледна.

— За какво мечтаете, Теса?

— Това е лесен въпрос — усмихна се тя. — За семейство. Откакто срещнах баща ми, много искам родителите ми да се съберат отново. Мама беше сама прекалено дълго време. Трябва й мъж, който да я разбира и подкрепя.

— Всъщност те защо са се разделили?

— Семейството на баща ми е било против любовта им.

— Може би са имали основание за това.

— Как можахте да го кажете? — ядосано извика тя и го стрелна с гневен поглед. — Защо винаги сте толкова скептичен, когато става дума за чувства?

— Няма чувства — няма разочарования.

— Какво искате да кажете? А мечти? Поне мечти нямате ли?

— О, да, разбира се, че имам. Мечтая да построя хотел тук и с печалбата от него да осигуря бъдещето на компанията си.

Теса нямаше какво повече да каже. Тя огледа отново прекрасния пейзаж. По пътя обратно вървяха доста бързо, защото по брега вече започна да се трупа сняг.

На близкия кей Теса забеляза кораб, превърнат в ресторант. На голяма табела на кърмата пишеше, че предлагат прясно изпечена сьомга.

— Искате ли да хапнем? — попита принцът, забелязал погледа й.

Тя усети, че беше вече доста гладна и кимна. На осветения вход на ресторанта имаше касичка с молба за дарения и снимка на момиченце на около пет години с кърпа на главата. Теса бързо прочете текста под снимката.

— О, това момиченце има левкемия. Нужни са й пари за допълнителни изследвания. Явно са много скъпи. Спешно трябва да се трансплантира костен мозък.

Максимилиан погледна снимката, повдигна вежди и сложи ръка на кръста на Теса.

— Сигурно вече са се погрижили за нея — каза той.

— Едва ли. Ако беше така, тази касичка нямаше да е тук. Трябва да се направи нещо.

— Боже мой, Теса, вие искате да спасите целия свят! — отвърна Максимилиан и я погледна. — Досега не съм срещал жена като вас.

В погледа му се четеше искрено уважение.

— Това добре ли е или зле? — тихо попита тя.

Той се усмихна и леко я целуна по бузата.

— Май някой тук си проси комплименти. Сама си отговорете на въпроса — загадъчно я погледна принцът. — Хайде да си намерим места, защото умирам от глад.

Теса кимна и го последва. Цялото й тяло трептеше след докосването му. Струваше й се, че имаше треска — постоянно я обливаха студени и топли вълни. Чувството обаче беше приятно. Отдавна не се беше чувствала така привлечена от някой мъж. Всъщност никога не се беше чувствала толкова силно привлечена от някого.

Веднага след като влезе в замъка Розенек, Теса беше изненадана неприятно. Норман беше организирал партито въпреки изричния й отказ, канейки в замъка над четирийсет гости.

Младата художничка беше крайно изтощена от днешния излет. След обяда в ресторанта двамата с Максимилиан отново се разходиха из Птичия остров. Снеговалежът се беше усилил и когато принцът паркираше пред замъка Розенек, чистачките на джипа му едва успяваха да изчистят снега от стъклото.

Теса искаше да вземе горещ душ и след това да почете от една от книгите, които Максимилиан й беше дал. Предишните няколко дни не й остана време за това, но днес младата художничка беше твърдо решена да продължи обучението си по етикет и обноски.

На паркинга пред централния вход имаше десетки лимузини. Веднага щом Теса влезе в приемната, братовчед й се спусна към нея с широка усмивка. От зимната градина се чуваше музика.

— Ти най-после пристигна, мила ми братовчедке! Тъкмо навреме за партито.

— За кое парти?

— Моля те, не ми казвай, че си забравила поканата ми за днес — с престорено разочарование й каза той.

Зад него се появиха няколко души, които любопитно огледаха Теса. Те държаха чаши с шампанско и бяха облечени официално. Повечето от жените носеха вечерни рокли, а мъжете — смокинги.

Теса се смути от присъствието на всички тези хора. Тя прокара ръка през косата си, опитвайки се да я пооправи. Младата жена се притесни, че изглежда като току-що дошла от стопанския двор — мокра и кална. Как да се появи на парти в този вид?

— Нали ти казах, че днес нямам време за това!

— Така ли? — учудено попита той. — Сигурно ми е убягнало. Нищо, няма проблем, идваш тъкмо навреме, за да се запознаеш с приятелите ми.

— Какво? Сега? Трябва да се преоблека, а освен това съм и много уморена.

— Искаш да кажеш, че не искаш да се запознаеш с приятелите ми ли? — попита Норман. Той нарочно говореше високо, за да го чуят колкото се може повече от хората в приемната и зимната градина.

Теса се притесни още повече. Тя не искаше да бъде неучтива и да обиди приятелите на Норман, демонстративно тръгвайки си от партито. Не й оставаше нищо друго, освен да приеме поканата му, колкото и да не й се искаше.

— Не, с удоволствие ще се запозная с приятелите ти — каза тя, съблече палтото и оправи роклята си.

— Чудесно — каза Норман и сложи ръка на кръста й. — Нека те представя на някои от най-близките ми приятели.

Теса имаше неприятното чувство, че е попаднала в капан, поставен й от Норман. Той наистина ли искаше да я представи на тези хора, или просто целеше отново да я изложи? Надяваше ли се Норман братовчедка му отново да се прояви като непохватна селянка, или Теса беше станала твърде параноична?

Дори приятелското отношение и благоразположението му да бяха престорени, Теса се зарече да не допусне отново да я унижат.

Младата художничка положи усилие да се усмихне, повдигна брадичката си нагоре и каза:

— Нямам търпение да се запозная с тях.

— Така ли? — погледна я учуден той и за момент не знаеше как да реагира. След няколко секунди обаче успя да се овладее и каза: — Радвам се. Ела с мен.

Норман и Теса влязоха в зимната градина. Чуваше се приглушена джаз музика, а гостите разговаряха, обградени от прекрасните цветя и декоративни палми.

Норман я представи на толкова много хора, че тя не успя да запомни имената на всички.

— Каква интересна прическа имате — каза една баронеса, чието име Теса вече беше забравила. — Толкова е… естествена. Кой фризьор посещавате?

— Никой. Сама се подстригвам. А прическата ми днес е дело главно на снега отвън, нямах време да се оправя, след като се прибрах.

Теса се усмихна и прокара ръка през гъстата си коса, която все още беше мокра от снега.

— Колко… необичайно — каза баронесата и се обърна към иконома, който беше дошъл с нова табла, отрупана с коктейлни хапки.

Един от гостите с удоволствие й разказа за компютърната си фирма. Въпреки засилващото се главоболие Теса се усмихваше така, както Максимилиан я беше научил. Изведнъж тя забеляза баща си, седнал на един стол до прозореца.

— Татко! — извика тя и отиде до него. — Колко е хубаво, че си тук.

— Да. Какво ти е? Изглеждаш уплашена.

— Ами тук не познавам никого.

— Разбирам — усмихна се принцът. — Толкова много хора на едно място наистина могат да стресират човек. Едно от най-трудните неща, на които трябваше да се науча, когато бях млад, беше да свикна постоянно да се запознавам с нови хора.

— Мисля, че никога няма да свикна с това. Как може човек да запомни всички тези имена?

— Няма нужда да ги помниш. Аз се обръщам към всички, чиито имена не помня, или с „мило дете“ или с „драги ми приятелю“. Това действа безотказно.

— При мен обаче няма да се получи — въздъхна Теса. — Аз не мога да нарека някоя графиня, например онази там „мило дете“.

— Да, би било неуместно — усмихна се баща й. — Най-малко, защото си с повече от двайсет години по-млада от нея — каза принцът и се приближи към Теса. — Съжалявам, че не се чувстваш комфортно тук — каза й тихо той. — В тези кръгове обаче трябва да свикнеш с подобни неща. Усмихвай се, това е всичко, което трябва да правиш.

— Няма проблем. Аз исках да дойда.

— Може би трябва да заминем някъде за известно време. Така ще се отървем от светските „ангажименти“ и ще си починем на спокойствие. Какво мислиш по въпроса? Можем да отидем в някое далечно райско кътче, където не е студено и снежно както тук, а слънчево и топло. Карибите например.

— Това би било чудесно. И без това всичко тук е толкова различно от живота ми преди и трябва да науча толкова нови неща — отвърна Теса, но се замисли, че ако заминеха, нямаше да вижда Максимилиан за дълго. Тази перспектива никак не й хареса.

„Трябва да престана с тези романтични мечти — каза си наум Теса. — Максимилиан явно не се интересува от мен. Близостта ми очевидно не му е неприятна, той вижда в мен ученичка, която да въведе в тънкостите на изисканото държание и нищо повече…“

— Теса? — прекъсна мислите й Норман, който незабелязано се беше приближил до нея. — Време е. Трябва да кажеш няколко думи на гостите си.

— Но те не са мои гости, а твои. Освен това не искам… — Теса забеляза триумфиращия поглед на братовчед си. Норман явно с нетърпение очакваше тя отново да се изложи пред всички. Явно добронамереността му отново е била престорена. Какво очакваше той — че тя ще се предаде и ще напусне замъка и живота му? Ако беше така, значи се беше излъгал.

Теса повдигна брадичката си и се усмихна, излизайки пред гостите. Всички бяха твърде заети с разговорите си и никой не я забеляза. Теса взе една празна чаша за шампанско и леко почука по нея с една лъжичка. Звънът на кристала привлече всички погледи към нея. Теса усети как в гърлото й започна да расте буца, но беше решена този път да не изложи нито себе си, нито баща си, който с гордост я гледаше, седнал на стола си. Младата художничка се усмихна още по-широко.

— Радвам се, че сте дошли днес, за да се срещнете с мен — започна тя. — Това е голяма чест за мен и аз се надявам, че един ден с радост ще мога да заявя, че всички вие сте мои приятели. Случи се така, че станах част от фамилията Розенек съвсем скоро, но за мен принадлежността ми към нея е по-важна от всичко на света.

Повечето от гостите кимнаха одобрително. Погледите им бяха добронамерени и дори приятелски.

— След като днес сме се събрали тук — продължи тя, — бих искала да ви помоля да направите дарение. От него се нуждае малко момиченце, което страда от левкемия, а родителите й нямат достатъчно средства, за да платят за лечението й.

След като Теса разказа историята на детето, чиято снимка видя в кораба ресторант, за момент в залата настъпи пълна тишина. След това всички гости извадиха чековите си книжки и започнаха да пишат.

Мариане отиде до дъщеря си и я прегърна.

— Прекрасна реч. Моля се Богу да се намерят и още дарители, които да осигурят нужните за детето средства.

— Аз също се надявам. Когато днес с Максимилиан отидохме до Птичия остров и видях призива за помощ, реших, че трябва да направя нещо за детенцето. Партито на Норман беше идеална възможност. Тези хора са богати и с радост ще отделят малко от парите си за здравето на момиченцето.

— Защо сте излизали с принца? — недоверчиво попита Мариане.

— Показа ми Птичия остров.

— Аха, били сте на излет значи — повдигна вежди Мариане. — Не одобрявам прекалената ти близост с него.

— Той много ми помага да се науча как да се държа в обществото.

— Внимавай с него. Принц Максимилиан принадлежи към свят много различен от нашия. Не мога да спра да мисля, че може би не беше добра идея да се опитваш да се сближаваш с толкова различни от нас хора.

— Не се притеснявай, мамо. Аз се радвам най-много на това, че най-после срещнах баща си.

— Наистина? — погледна я с недоверие Мариане. — Аз лично не му вярвам. Преди двайсет и две години той ме нарани жестоко. Страхувам се, че може да постъпи така и с теб… дано не съм права…

— По дяволите — извика Нина фон Шутц. — Изпуснала съм партито на годината!

Теса се усмихна. Приятелката й беше дошла в замъка този следобед, за да поговорят и да изпият по чаша кафе. Двете бяха седнали в библиотеката и се наслаждаваха на ароматното си кафе и прясно изпечения сладкиш. От високите прозорци се виждаше гората. Клоните на всички дървета бяха напълно голи.

— Когато видях, че Норман е организирал партито въпреки изричния ми отказ, бях почти шокирана. След това обаче бързо се опомних и използвах възможността да набера средства за болното от левкемия момиченце. Идеята ми дойде изведнъж, но се оказа много добра, събрахме голяма сума.

— Чудесна идея, браво!

— Трябваше да видиш лицето на Норман, когато видя как всички извадиха чековите си книжки и започнаха да пишат нулите в тях. На братовчед ми никак не му хареса как се разви партито.

— Защо? — учудено я погледна Нина. — Той сигурно е доволен от това, че си успяла да се представиш добре и да набереш средства.

— Ами как да ти кажа, май никак не беше доволен от това. Норман искаше да се изложа пред всички.

— Тоест партито е било капан, така ли? — въпросително я погледна Нина, отмествайки една от червените къдрици от лицето си. — Ако е така, това означава, че иска да те изгони оттук. Сигурно се страхува, че ще му отнемеш титлата и наследството.

— Не се интересувам от тях.

— Ти, да. Аз обаче съм убедена, че баща ти иска да те направи единствена своя наследница.

Теса я погледна замислено.

— Ясно защо Норман гледа на мен като на натрапница и заплаха за титлата и парите на татко. Аз обаче не ги искам. Всичко, за което мечтая, е семейство…

— Пътят към ада е постлан с добри намерения.

— Явно Максимилиан все пак е имал право да бъде песимистично настроен.

— Господин Фон Хартенщайн? Какво общо имаш с него?

— Татко го помоли да ме научи как да се държа в обществото.

— Внимавай с него. Много жени са се влюбвали в принца и са оставали разочаровани. Той няма сърце, а калкулатор.

Теса поклати глава.

— Не си права.

— Не съм ли? Не знаеш ли за плановете му за Птичия остров? Само бизнес, пари и печалби са му в главата.

Теса въздъхна. Може би Нина имаше право за някои от нещата, които каза. Младата художничка обаче беше видяла в Максимилиан нещо, което убягваше на другите — дълбоко в себе си той беше добър и състрадателен човек. Често, когато си легнеше вечер, тя мислеше за нежното му докосване в деня, когато посетиха острова и след това обядваха на кораба ресторант. Теса се улавяше, че принцът беше в мислите й твърде често.

— Внимавай с този човек — прекъсна мислите й Нина. — Не искам да те разочарова както всички други досега.

— Не, не си права — отново каза Теса.

— Като гледам блясъка в очите ти, не се учудвам, че мислиш така — усмихна се Нина. — Кога ще се видите отново?

— Довечера. Ще дойде, за да ми помогне да се усъвършенствам в танците.

— Пази сърцето си от него, Теса. На пръв поглед може да изглежда като принца от приказките, но повярвай ми, Максимилиан фон Хартенщайн не е нищо повече от пресметлив и безчувствен бизнесмен.

Теса кимна замислено.

Когато след няколко часа икономът дойде, за да я уведоми, че принцът е пристигнал, в ушите й все още звучеше предупреждението на приятелката й. Тръпнеща в очакване да го види отново, Теса отиде в балната зала, където принцът вече я очакваше. Максимилиан дори беше пуснал музика — залата беше огласена от приглушените тонове на румба.

— Готова? — попита той.

Лъснатите му до блясък обувки отразяваха светлината на кристалните полилеи. Черният му костюм беше безупречно изгладен.

— Готова — тихо отвърна тя.

Принцът се приближи до нея и с лек поклон попита:

— Ще ми окажете ли честта да танцувате с мен?

— С удоволствие — отвърна Теса и хвана ръката му. Сърцето й щеше да изскочи от вълнение.

След няколко секунди двамата се носеха по паркета на осветената от разкошните кристални полилеи зала.

Принцът броеше стъпките тихо, но тя постоянно се спъваше. В един момент започна да танцува по-енергично, представяйки си наум следващите стъпки.

— Вече вие водите — каза принцът.

— Това лошо ли е?

— Не е лошо, но е против правилата.

— Имате нещо против силните жени ли?

— Не, но етикетът изисква мъжете да водят, поне на дансинга.

— Няма ли да е по-добре партньорите да са равноправни?

— Не и в танца. Някой трябва да води и традицията повелява това да е мъжът.

— Толкова ли са важни за вас традициите?

— Те са създадени, за да се спазват, нали?

Теса изведнъж спря да танцува.

— Това противоречи на възпитанието ми. Майка ми ме е учила да не се съобразявам с общоприетото, ако то не отговаря на личните ми убеждения или желания. Аз никога няма да се впиша във вашия свят.

— Това е чудесно. Вие можете да внесете свежа струя в закостенялото ни „висше“ общество — приятелски се усмихна той. — Не искам да чувам неща от сорта на това, че няма да се впишете, където и да било. Вие сте смела, умна и прекрасна жена. Не вие трябва да се нагаждате към околните, а те към вас.

— Ах… — тя преглътна и не знаеше как да продължи. В гласа му имаше толкова много чувство и нежност, че Теса усети как гърдите й изведнъж станаха тесни за сърцето й и то всеки момент заплашваше да изхвръкне от вълнение.

Теса видя, че очите на Максимилиан светеха по начин, който беше непознат за нея досега.

— Ти си една малка магьосница — каза той и приближи лицето си до нейното така, че тя можеше да усети дъха му. Устните им се приближиха и…

— Виждам, че двамата добре се забавлявате — чу се познат глас. Норман беше влязъл незабелязано в залата. — Защо не си вземете стая в някой хотел? Такива сцени направо ме разплакват.

Магията на мига изчезна толкова бързо, колкото беше дошла.

— Какво искаш? — смутено попита Теса, оправяйки косата си.

— Искам да знам каква игра играете вие двамата.

— Какво искаш да кажеш? — объркано го погледна тя.

— Ако се омъжиш за мъж от висшето общество, запазваш добри шансове един ден да станеш принцеса — отвърна Норман и погледна Максимилиан предизвикателно. — Вие знаете това не по-зле от мен нали, господин Фон Хартенщайн?

— Радвайте се, че времената, в които мъж може да предизвика друг мъж на дуел за подобна обида са отминали — през зъби отвърна принцът.

— О, не, колко романтично. Наистина ли бихте рискували живота си за тази селянка, която няма нито стил, нито класа? — презрително погледна към Теса той. — Тя не притежава нито едно от качествата, които една принцеса трябва да има.

— Грешите, господине. Теса притежава всички необходими качества не само за принцеса, но ако щете за кралица или императрица. Тя е достоен човек, за разлика от вас.

Норман сви ръцете си в юмруци.

— Какво значи това?

— Много добре знаете. Откакто Теса е дошла в замъка, вие правите всичко възможно, за да вгорчите живота й.

— Ами все някой трябва да отвори очите на баща й и да му покаже каква селянка е довел в замъка си.

Норман не успя да продължи, защото от вратата някой извика:

— Норман!

Принц Рудолф беше влязъл в залата и смаяно гледаше племенника си.

— Как може да говориш така за братовчедка си? Ти много ме разочарова и… — той не успя да довърши. Изведнъж лицето му загуби цвета си и той се хвана с две ръце за сърцето.

— Татко! — извика Теса.

Принц Рудолф намери сили да се усмихне, сякаш за да я успокои, че всичко е наред. В следващия момент обаче лицето му пребледня още повече.

— Сърцето ми… — изстена той и падна в безсъзнание.

През следващите дни Теса не правеше нищо друго, освен да се грижи за баща си. Принцът беше получил сърдечна криза и трябваше да остане за известно време в болницата. Лекарите единодушно му препоръчаха да си вземе неколкоседмична почивка за някой балнеокурорт, но принцът не искаше и да чуе за това.

Теса знаеше, че той има основателна причина да не иска да замине за толкова дълго. Тази причина беше в началото на четирийсетте, имаше тъмна коса и се казваше Мариане.

Баща й не криеше колко много обичаше майка й и силно желаеше да бъде заедно с нея. Мариане обаче беше сдържана по отношение на чувствата си към него или поне що се отнасяше до изразяването им.

Теса беше започнала да се чувства много добре в замъка — почти като в родния си дом. Младата художничка обичаше да прекарва часове, взирайки се в морето и гледайки играта на вълните, които безмилостно се удряха в брега.

Понякога търсеше с поглед в далечината Птичия остров.

Съдбата му все още не беше ясна докрай. Строителните работи още не бяха започнали, но Теса беше сигурна, че Максимилиан няма да се откаже лесно от мечтите и плановете си. Хотелът щеше да бъде построен по един или друг начин.

Теса ходеше при баща си всеки ден и прекарваше часове с него. Докато беше в болницата, тя ходеше и в детското отделение и четеше приказки на децата там. Беше започнала да го прави още от първия ден, когато дойде при баща си.

Медицинските сестри нямаха нищо против присъствието й в отделението, а децата много се радваха. Нещо се беше преобърнало в нея след партито на братовчед й. Младата художничка беше решена да посвещава колкото може повече от времето и силите си, за да помага на другите.

Събирането на средства за болното от левкемия момиченце беше само началото. Теса искаше да събере играчки за тях, както и пари за осигуряване на подслон на бедни родители на болни деца, които се лекуваха в други градове.

Този следобед Максимилиан дойде до болницата, за да вземе Теса. Тя не беше сигурна дали той търсеше близостта й, или просто гледаше сериозно на задълженията си като неин учител. Младата художничка се чувстваше силно привлечена от него и много се надяваше той да отвърне на чувствата й.

Времето през деня беше лошо — валеше сняг и духаше силен вятър.

— Как е баща ти? — попита Максимилиан, опитвайки се да закопчае якето си.

— По-добре. Лекарите се надяват, че до края на седмицата ще могат да го изпишат. Препоръчват му почивка в балнеокурорт, но той не иска и да чуе.

— Разбирам го, не може да остави работата си.

— Не мисля, че причината е в работата му. Смятам, че иска да е тук заради майка ми. Татко се страхува, че ако замине, макар и за кратко, тя ще си тръгне и той ще я загуби завинаги.

— Мислиш ли? — повдигна вежди принцът.

Теса кимна.

— Не всички гледат на чувствата толкова скептично както ти.

— Не съм скептичен, просто имам доста голям опит, за да знам, че човек не трябва да се поддава на чувства.

Максимилиан поклати силно глава, сякаш искаше да се отърси от някакъв болезнен спомен, който беше нахлул в съзнанието му.

— Всичко е минало и не искам да се връщам към него. Извлякъл съм си нужните поуки.

Теса усети болката в гласа му.

— Какво се е случило?

— Тя се интересуваше само от титлата ми, буквално се опита да ме купи — отвърна принцът. — След това разбрах, че е обичала друг мъж. Добре че успях да разваля сватбата.

— О, боже — ужасена го погледна тя. — Каква тъжна история. Не се учудвам, че си спрял да вярваш в любовта. Не всички хора обаче са толкова пресметливи и лицемерни, не забравяй това. Никога.

— Теса — тихо каза Максимилиан, — аз не познавам много от добрите хора, за които говориш. Може би само… теб.

Тя погледна в очите му и видя колко искрен беше в този момент. Изведнъж Теса се почувства щастлива. Истински щастлива.

— Искаш ли да се разходим по брега? — предложи принцът.

— С удоволствие — отвърна Теса, закопча якето си догоре и оправи шапката си.

Брегът беше самотен и тих, чуваше се само шумът на вълните. Над тях кръжаха няколко чайки, които явно търсеха подслон в студеното време.

Теса забеляза в далечината една птица с тъмна окраска.

— Това не е ли корморан? — попита тя, гледайки към небето. — Мислех, че през зимата отлитат на юг.

— Обикновено отлитат и вече трябва да са стигнали. Този може да не е успял да настигне ятото и да е останал тук.

— Как ще оцелее в студа?

— Той е покрит с дебел слой пера и мазнина. Студът не му е чак такъв проблем, а по-скоро липсата на храна. Падне ли сняг, няма с какво да се храни.

— Бедничкият — тъжно каза Теса, гледайки към величествената птица.

— Теса… — Максимилиан я погледна и тя видя пламъка в очите му. — Досега не съм срещал толкова добра и състрадателна жена като теб. Мисля, че мога да те… — той млъкна, хвана нежно лицето й с двете си ръце и я целуна.

Теса се страхуваше, че това е сън и всеки момент ще се събуди… но сънят беше толкова прекрасен… Тя тихо изстена и се притисна в него. Да, сега вече беше сигурна — той искаше да бъде не само неин учител, а нещо много повече. Максимилиан беше отговорил на чувствата й и й го беше показал недвусмислено. Теса го прегърна още по-силно и сложи глава на рамото му.

— Какво правиш с мен, Теса… — чу го да казва Теса.

— Не знам, но ти правиш същото с мен — прошепна тя.

Двамата се притискаха силно един към друг, сякаш страхувайки се да не би силният вятър да ги отвее и раздели.

Нито Теса, нито Максимилиан предполагаха, че от замъка ги наблюдаваше някой, който кроеше коварен план.

— Той те е целунал? — смаяно попита Нина фон Шутц. — Това е невъзможно. Никога не съм предполагала, че той… уау…

— Да, уау — усмихна се Теса. — Аз самата не можех да повярвам.

— И? Как беше, разказвай! Целува ли се толкова добре, колкото изглежда?

— Даже по-добре — усмихната и замечтана отвърна Теса. — Беше като сън… най-прекрасният ми сън.

— Толкова се радвам за теб — отвърна Нина. — Трябва да ти призная обаче, че съм учудена. Мислех, че вместо сърце той има в гърдите си буца лед. Явно съм грешала…

— Грешала си — засмя се Теса и си спомни за топлата му прегръдка и допира на тялото му.

Тази сутрин Нина и Теса бяха излезли на пазар. Трябваше да купят костюми и официални рокли за Теса, тъй като тя все по-често участваше в благотворителни събития и официални приеми, на които трябваше да е облечена строго официално. Младата художничка вече нямаше никакви проблеми в общуването с хората от висшето общество и дори започна да се чувства много добре в компанията им. Тя беше разказала за това на Нина по време на една разходка по плажа. Журналистката беше на особено мнение по този въпрос.

— Добре е, че успяваш да се впишеш сред тези хора — каза й тя, — но според мен трябва много да внимаваш с тях. Повечето са крайно лицемерни и са големи клюкари. Внимавай какво им казваш и се пази от тях, най-вече от журналистите.

— Точно ти ли ме предупреждаваш да се пазя от колегите ти?

— Да. Знам за какво говоря, повярвай ми. Повечето от колегите ми търсят само сензация — евтина пикантерия, която ще продаде вестника или списанието и ще им гарантира висок хонорар.

— Говорейки за това, какво стана с интервюто, което искаше да вземеш от мен? — попита Теса.

— Забрави за него. Аз не пиша за приятелите си. Пази се много от журналистите, Теса, всичко, което те искат, е да се домогнат до личния ти живот и да намерят сензация.

— Сигурно си права — отвърна младата художничка. — Понякога обаче е много трудно в разговорите с всички тези хора на светските събития да не спомена нещо за себе си. Времето е хубава тема, но бързо се изчерпва — усмихна се тя.

— Как е баща ти? — попита Нина.

— Днес следобед го изписаха и вече си е вкъщи. Доволен е, че вече няма да му се налага да спазва строгия режим в болницата.

— Оправи ли се след онази неприятна случка?

— Засега е добре, но проблемите му със сърцето продължават — замислено каза Теса и по лицето й сякаш премина сянка. — Надявам се, че с мама ще се съберат отново. Боли ме само при мисълта, че татко може да живее отново съвсем сам в този замък.

— Не е сам, нали братовчед ти е с него.

— Да, как не. Норман няма да се поколебае да го прободе с нож в сърцето само за да получи наследството и титлата му… — Теса си спомни за лицемерния си братовчед и престорената му добронамереност на партито с приятелите му. Той повече от всичко искаше да я види унизена. — Норман… я чакай малко — Теса погледна през прозореца към кея.

Една малка лодка с гребла и опърпан флаг се удряше в прибоя. В нея седеше човек, който не помръдваше. Главата му беше някак безжизнено наведена надолу и това обезпокои Теса.

Младата художничка погледна към небето. То беше покрито със сиви облаци, от които всеки момент щеше да завали сняг. Силният вятър се блъскаше в прозорците.

— Ще отида да видя какво се е случило с този човек — каза Теса.

— Не е ли твърде опасно?

— Няма значение.

Теса бързо изтича до кея. Мъжът в лодката беше с посивяла коса и брада. На слепоочието му имаше рана, която кървеше. Когато Теса се приближи до лодката, той вдигна глава и я погледна.

— Боже господи, вие сте ранен! — извика младата художничка. — Можем ли да ви помогнем? Какво се е случило с вас?

— Не знам какво стана — тихо промълви човекът.

Той беше на около шейсет години. Беше облечен само с тениска и тънко яке. Ако не от раната, щеше да умре от студ в това време.

Нина, която беше дошла до Теса, го попита:

— Кой сте вие?

— Не зная… — отвърна човекът.

— Остави го — каза журналистката. — Не виждаш ли, че е пиян?

— Пиян? Не мисля… по-скоро е претърпял злополука — каза Теса и се качи в лодката. — Не можете да останете тук, ще замръзнете — каза му тя. — Елате с мен в замъка, там ще се стоплите. Ще повикам лекар да прегледа раните ви.

— Ще го вземеш в замъка? — невярващо я погледна Нина. — Но ти не познаваш този човек!

— Той е ранен и се нуждае от помощ. Не можем да го оставим тук — каза Теса и му помогна да стане, слагайки ръка на кръста му. — Ще можете ли да се изправите?

Той кимна. Нина въздъхна, качи се в лодката и го хвана от другата страна. Двете жени успяха да го заведат до замъка и го сложиха да легне в зеления салон.

Нина отиде да потърси иконома и да се обади на лекар, а Теса донесе одеяла и хавлии, с които да го стопли и подсуши. При вида на кръвта й прилоша, но си каза, че не трябва да се предава точно сега.

В салона влезе Норман. При вида на мокрия и кървящ странник той плесна с ръце и извика:

— Първо котка, сега и някакъв бездомник. Кого още ще довлечеш в замъка?

— Не можех да го остава на студа. Човекът е ранен, а и откъде знаеш, че е бездомник?

— Като го гледам как е облечен, не ми прилича на бизнесмен — презрително отговори Норман. — Не усещаш ли как смърди? Не се е къпал с дни!

— Да, но… — Теса не можа да довърши, защото в стаята влезе лекарят. Доктор Бергер беше личен лекар на семейството от години.

Той прегледа човека и се погрижи за раната му.

— Какво му е, докторе? — притеснено попита Теса.

— Все още ми е трудно да определя. Той не си спомня нищо, дори името си и не може да каже какво му се е случило. Със сигурност мога да кажа, че раната на главата му е много сериозна. Или е паднал в лодката, или някой го е ударил с твърд тъп предмет. Травмата е причинила загубата на паметта.

— Какво можем да направим за него, докторе?

— В никакъв случай не може да остане тук! — вместо лекаря отговори Норман.

— И не бива да остава, дори да искате — отвърна докторът. — Ще се обадя да дойде линейка. Трябва да бъде откаран в болницата, да му направят изследвания и да разберат какви са уврежданията му.

Докторът отиде до телефона и се обади в болницата.

— Не можеш да помогнеш на всеки просяк или бездомник, Теса — изсъска Норман. — Какво ни интересува този човек? Полицията щеше да се погрижи за него и толкова. Тук да не е приют за бездомници?

— Не мога безучастно да гледам как някой умира и да не му помогна!

— Можеше да се обадиш на шофьора да отиде и да му помогне. Ти си принцеса, а не обслужващ персонал! Не е твое задължение да се грижиш за когото и да било, още по-малко за просяци!

— Не мисля така. Точно това, че съм принцеса и имам повече възможности от другите хора, ме задължава да им помагам.

— Прекалено доверчива си. Не само към непознатите, но и към Максимилиан фон Хартенщайн.

Тя го погледна смаяно.

— Какво искаш да кажеш? Какво общо има Максимилиан с това?

— Оставяш се да те заслепи. Защо мислиш, че все още не е започнал строителните работи на Птичия остров?

— Нямам представа.

— Аз имам. Той е пред банкрут, а ти си идеалното решение на финансовите му проблеми. Като наследница на баща си един ден ще разполагаш с огромни средства. Всяка банка с радост ще отпусне кредит на бъдещия ти мъж и Максимилиан е наясно с това не по-зле от мен.

— Той не е толкова пресметлив — отвърна Теса.

— Явно наистина не го познаваш. Този човек ще направи всичко, за да успее бизнесът му.

Думите на Норман се забиха като нож в сърцето на Теса. Всичко в нея се бореше да не повярва на това, че Максимилиан иска само да я използва.

— С теб не започнахме добре — продължи братовчед й с престорена примиреност. — Не мога да те обвиня, че не ме харесваш. Аз обаче няма да позволя някой да измами член от семейството ми по такъв начин.

Теса стисна устни. Можеше ли да му вярва? Наистина ли Максимилиан се интересуваше само от наследството й?

— Той е добър приятел на татко — каза Теса. — Не би се отнесъл така с дъщерята на един от най-добрите си приятели.

— Много добър приятел му е, няма що. Защо сама не го попиташ какво забавя строежа на хотела? Ако е честен с теб, ще ти сподели за финансовите си проблеми.

Теса се замисли. Братовчед й звучеше убеден в това, което казваше. Тя изчака линейката да дойде и да вземе човека и след това веднага се качи в стаята си.

Взе телефона и набра номера на принца, но затвори, преди да е чула сигнала в слушалката. Реши да изчака до утре и лично да говори с него.

Само при мисълта, че той може би само я използваше, я болеше все едно я бяха намушкали с нож. Тя заплака.

Всичко дотук беше прекалено хубаво, за да е истина.

Теса не можа да заспи цяла нощ, раздирана от съмнения. Тя се опитваше да убеди сама себе си, че Норман отново се опитва да заплете интрига, а Максимилиан никога не би я използвал. Теса обаче осъзна, че знаеше твърде малко за младия принц. Как можеше да бъде сигурна какви бяха целите му? Самият Максимилиан заявяваше, че за него най-важни винаги са били бизнес делата му… дали тя не беше част от тях…

Дали не беше просто средство за осъществяване на целите му?

„Той никога не би се занимавал със селянка като мен, ако нямаше много основателна причина да го направи“, помисли си тя. Принцът беше благородник и танцуваше на паркета в балната зала както рибата плуваше във вода… а Теса беше просто непохватно момиче от провинцията — овчарка, която продаваше мляко, за да се издържа.

Когато се разсъмна, Теса осъзна, че не беше сигурна дали изобщо може да се довери на Максимилиан. Припомняйки си случилото се през последните няколко седмици, самочувствието и увереността на Теса се стопиха като пролетен сняг, огрян от априлското слънце.

Тя имаше нужда от утехата, която можеше да й даде нейната приятелка. Може би Нина щеше да успее да я убеди, че съмненията й са напразни. Младата журналистка умееше да слага нещата по местата им, а Теса се нуждаеше точно от това в този момент.

Тя се обади в редакцията на вестника.

— Съжалявам, но госпожица Фон Шутц в момента не е тук. Мога ли да й предам нещо? — отговориха от редакцията.

— Аз… — Теса млъкна, защото чу някой да говори на висок глас от другата страна на линията. Стори й се, че чу гласа на Нина, но не беше сигурна. Гласовете обаче ставаха все по-силни и Теса неволно чу разговора.

— Как можахте да направите това?!… За вас лоялност е непозната дума, нали?!… Ако не оправите това, което сте надробили…

Секретарката напомни за присъствието си от другата страна на линията:

— Да предам ли на госпожица Шутц да ви се обади? — попита почти шепнейки тя.

— Какво… а, да, моля ви. Кажете й, че Теса се е обадила. Тя знае коя съм.

— Разбрано. Приятен ден, госпожице.

Теса въздъхна и затвори телефона. Тя не беше наясно с работата във вестник, но знаеше, че подобни тежки разговори можеха да продължат много дълго.

Теса знаеше, че няма смисъл да чака до телефона обаждането на Нина, и реши да посети човека, на когото беше помогнала на плажа. Беше помолила баща си да й даде свои стари дрехи — няколко ризи, два панталона, една пижама и още няколко дреболии, които да му занесе. Докато самоличността му не се изяснеше, всяка помощ щеше да му е от полза.

Теса помоли шофьора на баща си да я закара до болницата.

Човекът беше настанен във вътрешното отделение в стая с още двама пациенти. Те бяха мъже на около шейсет години. Когато Теса влезе в болничната стая, двамата играеха шах на масичката до прозореца. Тя ги поздрави и отиде до леглото на човека, когото беше спасила.

Сивите му очи я гледаха с благодарност. Главата му беше превързана, а на ръката му имаше абокат.

Теса се усмихна.

— Как сте?

— Много добре. Лекарите ми дават лекарства за главоболието. Малко съм замаян заради мозъчното сътресение.

— Дано ви мине скоро — загрижено каза тя и сложи чантата с нещата, които беше донесла до леглото му. — Донесла съм ви малко дрехи — стари неща на баща ми. С него сте с почти еднакво телосложение и мисля, че ще ви станат. Всички дрехи са минали през химическо чистене.

— Но аз… не мога да приема…

— Разбира се, че можете — каза Теса, дръпна един от столовете и седна до леглото му. — Можете ли да си спомните нещо от живота си преди инцидента?

— За съжаление не си спомням нищо… помня единствено, че вчера ме извадихте от лодката. Всичко преди това ми е като в… мъгла. Полицаите ме разпитваха, но аз не можах да им кажа нищо — замислено каза възрастният човек.

— Спомените ви ще се върнат от само себе си. Не се напрягайте, само се измъчвате.

— Да, и лекарите казаха същото. Само че не се знае кога ще си спомня, може би след час, след месец или след години…

— След години? — учудено го погледна тя.

— Да — отвърна той. — Благодаря ви, че ме спасихте. Безкрайно съм ви задължен. Ако не бяхте вие, щях да умра от кръвозагуба.

— Радвам се, че ви видях от прозореца. Не ми костваше нищо.

— Защо ми се струвате замислена и тъжна? Да не би човекът до вас да е… — погледна я внимателно той.

— Ами… аз нямам човек до мен… всъщност може би имам… но не знам доколко сме един за друг…

— Това може да се разбере само с времето, мило дете. Не прибързвайте и не насилвайте нещата. Един ден сама ще разберете дали той е за вас или не. Дотогава се наслаждавайте на младостта си. Няма значение колко жаби ще целунете, важното е накрая да намерите принца от мечтите си — намигна й той.

Теса се усмихна. Изведнъж й олекна. Той беше прав — най-разумно беше да остави времето да покаже какви са намеренията на Максимилиан спрямо нея. Когато си помисли за него сърцето й отново заби нетърпеливо.

— Благодаря ви — каза тя. — Аз ще тръгвам. Мога ли да направя още нещо за вас?

— Да, ако не е твърде нахално, мога ли да ви помоля да ми донесете нещо за четене? Много ми е скучно цял ден в това легло.

— Няма проблем. Какво ви се чете? Нещо криминално или пък исторически роман?

— Няма значение. Бих прочел и телефонния указател, толкова ми е скучно тук.

— Ще видя дали имат указателя долу — пошегува се Теса. Човекът срещу нея също се засмя.

Тя излезе от стаята и отиде до будката във фоайето. След като огледа изложените книги, избра исторически приключенски роман от Бърнард Корнуел. Взе книгата и се обърна към лавицата със списанията. Докато избираше кое от всичките да вземе, погледът й попадна на последния брой на „Всеки ден“ и за момент застина на място, без да може да помръдне. На първата страница имаше голяма снимка на принц Максимилиан, който беше прегърнал някаква жена и я гледаше в очите. До голямата снимка имаше по-малка — на самата Теса. Заглавието гласеше „Ще победи ли любовта“.

Останала почти без дъх, тя взе вестника и прочете статията.

— Не — тихо каза тя. — Това не може да е истина. Той не може да направи такова нещо. Или…

В статията пишеше за тайната връзка на принца с една баронеса. Двойката обаче не афиширала отношенията си, защото принцът искал да се ожени за по-богата жена и така да реши финансовите си проблеми. Тази по-богата жена беше самата Теса — наследницата на фамилията Фон Розенек.

— О, боже — помисли си тя и тихо изстена. — О, Макс.

Най-лошите опасения на Теса се потвърдиха, и то как — със статия на първа страница в най-тиражния вестник. Явно Норман не беше излъгал или преувеличил. Най-важни за Максимилиан бяха парите. В момента й се прииска да размени всичките си нови вещи, рокли, костюми и обноски за любовта му. Теса обаче знаеше, че това е невъзможно.

Тя обаче не беше видяла най-лошото — автор на статията беше Нина.

— О, боже — тихо простена младата художничка.

Беше ли предадена и от приятелката си?

„Как можа да го направи — мислеше си Теса. — Аз й се доверих, а тя спекулира с нещастната ми любов и я поставя на първа страница на вестника. Тя ми обеща никога да не пише за мен… о, колко наивна съм била…“

От очите й бликнаха сълзи. Няколко от пациентите до нея я бяха разпознали и я гледаха с любопитство, но никой не посмя да я заговори. Теса изпитваше болка, която не можеше да опише с думи. Струваше й се, че някой й беше нанесъл удар с нож в сърцето и го забиваше все по-надълбоко.

— И двамата са ме предали — останала почти без дъх си каза тихо тя.

Мобилният й телефон звънна. Теса избърса сълзите си и погледна екрана — Нина! Младата художничка се поколеба, но в следващия миг натисна червената слушалка. Не искаше да говори нито с Нина, нито с Максимилиан.

Теса имаше чувството, че целият свят се е обърнал против нея.

Бяха минали три дни откакто видя статията във вестника. Оттогава почти не беше спала. В момента, в който затвореше очи, от тях бликваха сълзи на отчаяние и мъка. Теса се опитваше да си наложи да не плаче, но просто не можеше.

Максимилиан много пъти се беше опитвал да говори с нея и дори беше идвал в замъка, но Теса помоли иконома да го отпрати. Нина се опитваше да се свърже с нея по няколко пъти на ден, Теса обаче винаги й затваряше.

Младата художничка беше съкрушена. В един ден беше загубила мъжа, когото обичаше, и приятелката, която смяташе за най-добра.

Принц Рудолф фон Розенек не можеше да гледа повече дъщеря си така. В един снежен зимен ден той отиде в стаята й, седна до леглото и хвана ръката й.

— Не бъди тъжна — каза й той. — Един ден ще намериш мъжа, който истински ще те обича. Не трябва да се отчайваш или да се задоволяваш с нищо по-малко от това. Ти го заслужаваш.

— Надявах се, че Максимилиан е този мъж…

— Знам, но ако не е той, ще е някой друг. Трябва да престанеш да се криеш от всичко и всички в тази стая. Излез, разходи се, купи си някоя дреха, забрави за случилото се. Как ще намериш мъжа на мечтите си, ако не излезеш от замъка? Ако се самосъжаляваш и се затвориш в себе си, само ще си навредиш.

— Не знам как да продължа живота си. Не знам кой е моят свят, а в твоя очевидно не ме приемат. Ако си отида вкъщи обаче, ти ще ми липсваш ужасно много и пак няма да се чувствам на мястото си.

— Мило дете, каква грешка допуснах. Доведох те в замъка и поисках да те направя част от света си за няколко седмици. Само ако бях забелязал колко нещастна те прави това…

— Не, татко, радвам се, че най-после се срещнахме — през сълзи каза Теса и го прегърна. — Надявам се с мама да се съберете отново и да заживеете заедно, искам го повече от всичко.

— Не мисля, че тя ще ми повярва някога отново. Аз обърках всичко, миличка. Майка ти предпочита самотата пред моята компания. Тя е избрала да е сама и да няма приятели, а преди толкова обичаше да е с други хора. Не позволявай на Макс да направи същото с теб.

— Толкова ме боли, татко, ако знаеш колко ме боли. Не искам да виждам никого, предпочитам да съм сама.

— Ще бъде грешка. Излез от този замък, Теса, забавлявай се, живей и не позволявай на Макс да разбере, че те е наранил. Ако оставиш нещата както са сега, той ще излезе победител. Това ли искаш?

Теса изправи рамене и преглътна напиращите в очите й сълзи.

— Тази вечер има концерт в павилиона на плажа — струнен квартет, млади талантливи хора. Поканени са само гости от висшето общество. Искаш ли да отидем? — попита я принц Рудолф.

— В този студ?

— Не се притеснявай, ще затоплят мястото със специални съоръжения — големи газови печки. Е, ще трябва да сме с палта, но няма да замръзнем. Много е приятно да си на концерт и да гледаш как вали сняг.

Теса кимна.

— Защо не…

— Чудесно. Ще излезем, ще се повеселим. Със сигурност ще се почувстваш по-добре. Ще те оставя да се облечеш и оправиш и след половин час трябва да тръгнем, ако не искаме да закъснеем. Ще е по-добре да отидем пеша, няма смисъл да чакаме в колата в задръстванията.

— Чудесно — каза принцесата, усмихна се колебливо и стана.

Когато баща й излезе, тя бързо смени нощницата с удобен вълнен костюм с панталон и модерен пуловер. Оправи прическата си, сложи лек грим, взе си палтото и беше готова да тръгнат.

Теса се огледа в огледалото — изглеждаше болезнено бледа въпреки грима. Не можеше да се покаже в този вид пред други хора и набързо си сложи още руж и отново оправи косата си. Очите й все още бяха зачервени от плача, но това нямаше как да се оправи с грим.

Когато слезе, баща й вече я чакаше в преддверието. До него стоеше бодигардът му — Жан-Клод, който работеше за баща й от години.

Баща й сложи ръка на рамото й и заедно с Жан-Клод излязоха от замъка. Тръгнаха по крайбрежната улица и след няколко минути стигнаха до павилиона, където музикантите вече настройваха инструментите си. За принца бяха резервирали места на първия ред. Печките излъчваха силна топлина и Теса разкопча палтото си.

Павилионът имаше форма на мидена черупка и беше разположен почти на самия плаж. Навън валеше снежец, който кротко падаше под светлината на лампите.

Мястото до Теса очевидно беше резервирано, защото само то беше останало свободно. Малко преди началото на концерта дойде човекът, за когото беше запазено и седна. Той беше висок едър мъж. Теса му хвърли бегъл поглед. Максимилиан!?

Младата художничка погледна баща си учудено. Той повдигна вежди.

— Не знаех, че и Максимилиан ще дойде на концерта. Наистина.

Тя въздъхна.

— Теса, здравей — приятелски каза той. — Колко хубаво, че те виждам тук днес. Не успях да се свържа с теб през последните няколко дни и бях започнал да се притеснявам. Да не си болна?

— Не, имах много работа — отвърна разсеяно тя. Не искаше с нищо да му покаже колко я беше наранил.

Той я погледна въпросително.

— Всичко наред ли е?

— Да, защо да не е наред?

— Ами не знам… държиш се някак студено с мен.

— Сигурно е от времето — направи усилие да се пошегува и усмихне тя.

Погледът му й показа колко зле се чувстваше младият принц.

— Теса… — въздъхна той, но преди да продължи, музикантите започнаха да свирят. — Ще говорим по-късно — тихо каза той.

Принцесата поклати глава. Защо се беше съгласила да дойде на този концерт?

Тя беше толкова близо до принц Максимилиан и едновременно с това толкова далеч от него. Искаше да забрави за всичко случило се и да започне отношенията си с него отначало като приятели. Това обаче нямаше как да се случи и тя го знаеше. Дали наистина смяташе, че Теса няма да разбере за другата и за това, че той искаше само наследството й?

Всичко, за което мислеше Теса по време на концерта, беше как да се държи с принц Максимилиан така, че той да не разбере колко наранена е тя и да не му даде повод да триумфира.

Струнният квартет свиреше произведение от Моцарт, но тя само слушаше, без да чува нищо. Музикантите направиха пауза и публиката избухна в бурни аплодисменти, които извадиха Теса от мислите й.

— Какво ти е? — тихо попита Максимилиан, приближавайки лицето си до нейното. — През цялото време беше неспокойна все едно седиш не на стол, а на въглени.

— Видях един човек, с когото непременно искам да разговарям — отвърна Теса и погледна към сцената, до която стоеше мъж на нейните години.

Теса стана и тръгна към него.

— Здравейте, хареса ли ви концертът? — попита го тя и се обърна към Максимилиан така, че той да види усмивката, която подари на непознатия мъж.

Мъжът я погледна учудено, но след това любезно се усмихна и кимна.

— Да, беше чудесен. Подборът на произведенията не беше никак лош. Имам забележка само към басиста — мисля, че напрежението му дойде в повече и свиреше прекалено сковано.

— Така ли? Не съм забелязала.

— О, да. Не може да се сравни с концерта, на който бях в Ню Йорк — каза човекът и започна да й разказва за концертите, които е посещавал.

Темата никак не й беше интересна и Теса с усилие потискаше прозявките си. Когато удариха гонга за края на паузата, тя въздъхна с облекчение.

— Искате ли след концерта да отидем някъде на по питие? — предложи непознатият мъж. — Много бих искал да ви разкажа за балета на Болшой театър, който гледах в Москва.

— Съжалявам, но не мога — отвърна Теса и се върна на мястото си.

Тя усети разочарования поглед на непознатия мъж в гърба си.

Максимилиан я погледна изпитателно.

— Кой беше този?

— А, един приятел, с когото си говорим за културни събития.

— Така ли? Мислех, че не се интересуваш от подобни неща.

— Ами това е едно от многото неща, които не знаеш за мен. Това, че не посещавам концерти всеки ден, не означава, че не се интересувам от тях.

— Така е, наистина не съм знаел за това твое увлечение — поклати глава той. — Какво ново покрай теб?

— Покрай мен? Нищо. Нищичко. Може би само това, че вече не съм толкова наивна, за колкото си ме смятал.

— Какво искаш да кажеш? Никога не съм те смятал за наивна.

— Така ли?

— Разбира се. Трябва да поговорим насаме.

— Ами за съжаление съм много заета. Имам уговорки за следващите няколко дни.

— С мъже?

— И с мъже, да.

— Разбирам — отвърна той и по лицето му сякаш премина сянка. — А ние двамата?

— О, Максимилиан, с теб сме приятели, дори и когато нямам време да се видим.

— Приятели значи — през зъби отвърна той. — Това ли съм аз за теб? Приятел?

— Да — отвърна тя.

Погледът му й подсказа, че може би не всичко по отношение на чувствата и отношението му към нея й беше ясно. Когато музикантите започнаха да свирят отново, тя тихо му каза:

— Ти беше добър учител, Максимилиан, научи ме на много неща и аз никога няма да го забравя. Няма да ти позволя обаче да се възползваш от мен.

— Да се възползвам? Какво, за бога, искаш да кажеш?

— О, Максимилиан, моля те, не започвай — отвърна тя, стараейки се да сдържи сълзите си. — Много добре знаеш какво искам да кажа.

През следващите дни Теса се опита да забрави за Максимилиан и да изкорени от сърцето си чувствата си към него. За да се разсее и да не мисли за принца, тя почти всяка вечер ходеше на балове и партита. Теса не беше от най-общителните жени, но въпреки сдържаността си установи, че навсякъде се появяваха почитатели и обожатели, които правеха всичко възможно, за да получат вниманието й. Теса обаче отхвърляше всяко предложение, прекалено прясна беше раната, която Максимилиан й беше нанесъл.

След безбройните безсънни нощи, в които не можеше да спре сълзите си, Теса осъзна колко й липсваше старият й живот. Тя се улови, че постоянно мислеше за къщата на село и за спокойния живот, който водеха с майка й. Преди да дойде в замъка, Теса беше доволна от живота си, той беше прост и подреден. Сега беше наследница на титла и богатство и водеше живот, за който всички момичета на нейната възраст можеха само да мечтаят. Теса обаче беше нещастна — мъжът, когото обичаше, я беше предал.

Да бъде далеч от Макс й причиняваше болка. Ужасна, непреодолима болка.

Статията провали връзката й с младия принц. Теса усещаше презрение и съжаление в погледите на хората, с които се срещаше. Теса се страхуваше, че беше разочаровала принц Рудолф. Неговото име попадаше все по-често по страниците на жълтите вестници само заради историята с Максимилиан.

Младата художничка се чувстваше унизена и обидена.

— Не си направила нищо лошо, дете мое — каза й баща й. — Ти си дала сърцето си на Макс, няма нищо по-красиво и благородно от любовта. Той трябва да се срамува, че е наранил чувствата ти. Мисля да отида при него и да му кажа какво мисля за цялата тази абсурдна ситуация.

— Недей, татко — отвърна Теса. — Нищо няма да промениш, само ще се ядосаш. Това не е добре за здравето ти. Съжалявам, че развалих приятелството ви, татко.

— Глупости. Нищо не си развалила. Ти нямаш вина.

— Не искам да съм принцеса, татко. Иска ми се с мама да се върнем отново у дома на село. Тук всички ме наблюдават, вестниците пишат за мен… напрежението е твърде голямо. Имам чувството, че журналистите следят всяка моя стъпка. Това не е моят свят.

— О, Теса — въздъхна принц Рудолф. — Мислиш ли, че ако се върнеш в провинцията, ще промениш нещо от това, което вече се е случило?

— Да. Всичко ще е както преди.

— За съжаление не си права, детето ми. Журналистите вече те познават. Ще те последват и открият, където и да отидеш.

— Значи никъде няма да намеря спокойствие, така ли?

— Страхувам се, че няма. Имаш само един избор: да приемеш новия си живот и да вземеш най-доброто от него. Ти си принцесата на Розенек. И да избягаш, вече не можеш да го промениш.

Той беше прав. Теса не си беше представяла така новия си живот като дъщеря на принц.

Младата художничка облече палтото си и излезе, за да се разходи. Баща й предложи да я придружи, но тя отказа. Теса искаше да премисли всичко случило се през последните седмици сама и на спокойствие да реши какво да прави отсега нататък.

Теса излезе и тръгна по крайбрежната улица. Единственото, което чуваше, беше хрущенето на снега под краката й и чайките, които се рееха в небето над нея. Тя се замисли за Макс. Ами ако той се оженеше за своята тайна любов? Как трябваше да реагира Теса? Да стои безучастно или…

Унесена в мислите си, младата жена продължи по улицата покрай плажа. Изведнъж зад нея се чу женски глас.

— Теса?

Теса се обърна и видя зад себе си Нина фон Шутц.

— Какво правиш тук? — с ледено изражение попита младата принцеса.

— Надявах се да поговорим. Имам толкова неща да ти кажа.

— Няма какво да си кажем. Ти получи интервюто си, а аз — урок, че трябва много да внимавам кого наричам свой приятел.

— Не е това, което си мислиш, Теса.

— Не е ли?

— Не. Аз не съм писала статията.

— Не вярвам. Името ти стоеше под заглавието й. Освен това в нея имаше подробности, които само ти можеш да знаеш.

— Само аз или човек, който е много близо до теб — въздъхна Нина. — От дни мисля кой може да е написал статията и това не ми дава мира. Шефът не ми каза, колкото и да го молех. Наложи се да го замеря с една чаша за кафе, след като му вдигнах най-големия скандал, който редакцията помни. За съжаление не го уцелих.

— По-скоро за щастие. Ако го беше ударила, щеше да имаш големи неприятности.

— Все ми е тая. Напуснах.

— Сериозно ли?

— Да. Трябваше да го направя. Или според теб беше по-добре да гледам как омърсяват името ми? Ще заведа дело срещу бившия си шеф. Не може да се отнасят така с мен, а още по-малко с теб.

Теса я гледаше смаяно.

— Значи не ти си написала статията за Макс и мен…

— Разбира се, че не. Аз ти бях обещала да не пиша нищо за теб, защото сме приятелки.

— Но кой я е написал тогава?

— Само ако знаех — през зъби каза Нина. — Как са нещата между теб и Макс?

— Никак. С майка ми ще си тръгнем от замъка и няма да го видя никога повече.

— Не можеш да направиш това!

— Трябва да го направя. Прочела си статията, Максимилиан си има друга.

Нина сложи ръка на рамото й.

— Никакъв шанс ли няма да се получат нещата между вас?

— Не — каза Теса, след което прегърна приятелката си и заплака.

Тази вечер валеше силен сняг.

Теса седеше в зеления салон с книга в ръка, но колкото и да се опитваше, не можеше да се потопи в света на приключенията на Гъливер. Тежки мисли постоянно преминаваха през главата й, колкото и да й се искаше да ги отпъди. Майка й веднага се беше съгласила да се върнат у дома и този въпрос можеше да се смята за уреден.

Теса обмисляше дали е уместно да покани баща си да им гостува за няколко седмици, когато икономът влезе и я уведоми, че има посетител.

В стаята влезе непознатият човек, когото Теса беше спасила. Тази вечер той не приличаше на просяк, даже напротив — беше облечен в елегантно палто, а брадата му беше подстригана и оформена. Той свали шапката си и любезно я поздрави.

— Радвам се да ви видя отново, Теса.

— А, вие ли сте? — каза тя, остави книгата и стана, подавайки му ръка за поздрав. — Какво ви води насам? Не трябва ли да сте в болницата?

— Не. Слава богу, вече съм здрав и съм добре.

— Това означава ли, че сте си спомнили кой сте?

— Точно така. Даже бих казал, че в паметта ми се криеха изненади и за самия мен. Всъщност не идвам заради себе си, а от името на Максимилиан.

— От името на кого…? Какво общо имате с него?

— Той е дядо ми — чу се глас зад възрастния човек.

Теса погледна към вратата — пред нея стоеше Максимилиан.

— Какво?

— Така е — каза човекът. — Аз съм Йозеф фон Хартенщайн, макар че за известно време го бях забравил.

— Но как е възможно? — обърна се Теса към Максимилиан. — Самият ти си ми казвал, че нямаш семейство. Още една лъжа, така ли?

— Не. С дядо не бяхме близки.

— Заради мен — въздъхна дядо му. — Аз го насилвах да се ожени за жена, която не обича. От години не сме се виждали или чували. Аз живея в Швейцария. Скоро си дойдох, за да се опитам да се върна в живота на Максимилиан. Случи се обаче инцидентът с лодката — нападнаха ме и ме ограбиха. След това ме намерихте вие, Теса.

— Беше случайност.

— Аз не вярвам в случайностите, а в съдбата — отвърна Йозеф фон Хартенщайн. — Внукът ми никога не е взел, дори не е искал нищо от мен — нито богатството ми, нито каквото и да е друго, никога не е искал и съвет от мен. Този път обаче аз реших да не го оставя на мира, докато не дойде тук, за да говори с вас. Знам, че сте разочарована от него, макар причината за това да не ми е понятна. Вие означавате много за него, Теса. Моля ви, изслушайте каквото има да ви каже.

Йозеф фон Хартенщайн беше безкрайно искрен и мил и Теса кимна.

— Добре — отвърна Теса. — Но не разбирам, Максимилиан. При положение че дядо ти е богат, как така имаш финансови затруднения?

— Нямам никакви финансови затруднения… Кой ти каза това?

— Братовчед ми. Аз мислех… той беше… — Теса не успя да довърши изречението си. Ами ако Норман я беше излъгал? — Чел ли си вестници скоро? — тихо го попита тя.

— Не. Не ме интересува какво пишат за мен. Защо?

— Носят се слухове, пишат се статии… според пресата ме използваш, за да се докопаш до наследството ми.

— Какво? — изсмя се той. — Аз нямам нужда от парите ти… от парите на баща ти. Компанията ми печели достатъчно. Кой ти разказа тези небивалици?

— Норман. Той ми каза, че заради затрудненото си финансово положение не можеш да започнеш строежа на хотела.

— Какво? Що за глупости… Теса, защо не си ми казала какво те тревожи?

— Повярвах на Норман.

— На човека, който би дал всичко, за да е следващият принц Фон Розенек? — Максимилиан я погледна сериозно. — Ако си тръгнеш оттук, той ще постигне целта си. Норман спекулира с това от години. Той смята, че титлата му принадлежи по право и прави всичко, за да те изгони от тук.

— Боже господи! — извика Теса. Сега всичко й се изясни. — Ето защо е било всичко…

— Кое всичко?

— Той е написал статията във „Всеки ден“ и я е подписал с чуждо име. Използвал е връзките си, за да я пробута. Искал е да ме раздели с приятелката ми и с теб и почти успя. Но как е могъл, за бога!?

Теса се обърна и излезе от салона, не можеше да стои повече в замъка. Максимилиан я настигна на стълбите пред централния вход.

— За бога, Теса, къде тръгна в този студ?

Тя погледна към небето. Валеше силен сняг, но Теса не усещаше нито него, нито свирепия студ. Страните й горяха.

— Аз се усъмних в теб несправедливо — каза тя. — Мислех, че си имаш друга и искаш да ме използваш заради наследството ми.

— Що за безумие? Искам да съм с теб дори да си най-бедната жена на света — погледна я нежно той. — Не знаеш ли колко много означаваш за мен? Начинът, по който се отнесе с мен на концерта, беше напълно неочакван за мен. Почти не съм спал оттогава, не можех да спра да мисля какво съм направил, за да те разочаровам толкова много.

— О, Макс…

— Ти си всичко за мен, Теса.

— Но блондинката от снимката…

— Коя блондинка — объркано попита той. — Валери ли? Боже, тя беше годеницата ми, за която разбрах, че ме е лъгала и я изгоних от дома си. Снимката сигурно е от преди години.

— От години… — Теса осъзна колко е грешала за всичко. — Ами хотелът? Защо не започва строежът?

— Много просто. Думите ти ме накараха да се замисля. — Максимилиан протегна ръце и нежно я прегърна. — Ти означаваш толкова много за мен, Теса. Моля те, не се съмнявай в мен никога повече. Не искам нито наследството, нито титлата ти. За мен си важна само ти. Искам да сме заедно, мила моя. Ако трябва да дойда у вас и да паса овцете, за да съм с теб, така да бъде.

Теса се усмихна през сълзи, представяйки си го как пасе овцете.

— Наистина ли?

— Да. Ти ме направи по-добър човек, Теса. Показа ми, че трябва по-често да се вслушвам в сърцето си. Ти си всичко, което искам.

— А ти си всичко, което аз искам — прошепна тя.

— Имам подарък за теб. От няколко дни го нося със себе си, но нямаше как да ти го дам.

Максимилиан извади малка кутийка, облечена с червено кадифе, от вътрешния джоб на якето си. Теса я отвори и намери в нея малко ключе.

— За къде е? — попита тя, оглеждайки го любопитно.

— За една лодка. С нея можеш да ходиш до Птичия остров винаги когато поискаш. Все пак той е твой, можеш да правиш с него каквото намериш за добре.

— Мой? — объркана попита тя.

— Птичият остров е прехвърлен на твое име. Той ти принадлежи. Също както и сърцето ми, Теса.

— О, Макс. Толкова те обичам!

Той я прегърна силно и устните им се сляха в целувка.

През пролетта в Розенек празнуваха романтичен годеж. Безброй съседи, приятели и познати на семейството пожелаха на двамата млади щастлив живот заедно.

Злонамерените слухове бяха отдавна забравени. Спомняше си ги само един човек — Норман. Принц Рудолф му беше намерил работа в чужбина и го беше изпратил там, за да преосмисли това, което беше причинил на братовчедка си и чичо си.

Принц Рудолф фон Розенек беше решен за нищо на света да не остави щастието да си отиде отново. Беше успял да спечели доверието на Мариане отново. Някои от гостите на годежа дори знаеха, че през лятото щяха да празнуват двойна сватба.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.